V. B WITTROCK, DE ODLADE PENSEERNAS HISTORIA. j) 



kronbladets honungsfläck oföränderligen liar denna färg. Violett fattas blott 

 mycket sällan, nämligen endast hos en del af de blommor som sakna honungs- 

 streck, flores eradiata (se bild 58); honungsstrecken äro nämligen alltid mer eller 

 mindre mörkt violetta <). Antalet af dessa streck vexlar hos det nedersta 

 kronbladet mellan 5 och 9, samt hos de mellersta mellan 3 och 4 (se bilderna 

 55, 59 och 61). Blommor utan 

 honungsstreck äro rätt sällsynta. 

 — I afseende på det vegetativa 

 systemet företer V. tricolor den 

 biologiska egendomligheten, att 



den än är enårig. än tvåårig _x. . Jy 



och än åter tre- (eller fler-) årig. 



Viola lutea Huds. är äfven / 

 en 1 hög grad variabel art. 

 Blommornas storlek och form 



vexlar högst betydligt; jfr. vid- Viola lulea Huds. Engtfsh Viola lutea Huds. var. grandi- 

 stående bilder 63 — 65. Fär- Botany, vol. 10, tall. 721. flora L. Reichenbacli, Icones 



gen är måhända oftast enbart Bild 6 3- flora; germanica 1838. 



gul; stundom åter helt purpur- ' 4 ' 



violett; ej sällan purpur- violett hos de två öfre kronbladen och gul hos de tre 

 nedre (så hos den blomma, som är afbildad i fig. 63). Anmärkas må, att äfven 

 hos V. lutea honungsfläcken alltid är gul och honungsstrecken mörkt violetta. — 

 Viola lutea är flerårig, ehuru dess underjordiska 

 stamsystem är temligen svagt utveckladt. 



Hos- Viola altaica PalL, Ker äro blommorna 

 efter regeln antingen mörkt purpur-violetta eller 

 ljusgula; men färgvarieteter, som bilda mellanformer 

 mellan dessa hufvudformer, saknas alldeles ej -). 



Honungsfläcken är äfven hos denna art alltid gul "^ \ -£>- 



och honungsstrecken violetta. En afbildning af ^jf \^ 



en mörkt blåviolett blomma af V. altaica lemnas å /I / l\ V\ 



följande sida efter Ed. Regels »Gartenflora», årgång 

 1882, tafl. 107 1. — Såsom förut blifvit nämndt, 

 är V. altaica en kraftigt perenn växt, 



Viola cotimla L. torde vara den i det fria 

 minst variabla af penséernas moderarter. Blom- 

 mornas färg kan dock vara tvåfaldig, nämligen Viola lutea Huds. var. grandiflora 



antingen lilablå - och detta är det vanligaste - L, Vill. eult. in Hort. Bergian. 1894. 

 eller rent hvit. En småblommig varietet, micrantha 



') Allt hvad ofvan sagts, gäller blomkronan sedd framifrån. Tages äfven blomkronans bakre 

 sida med i räkningen, kommer om den violetta färgen att gälla detsamma som nyss blifvit sagdt 

 om den gula, nämligen att den aldrig saknas hos någon Viola tricolor-blomma. Sporrens yttre parti 

 är nämligen alltid mer eller mindre violett, äfven om blomkronan för öfrigt är helgul eller helhvit. 



i) Uti C. F. Ledebour's -Flora Altaica», tom I, sid. 263, heter det: »Corolla colore vaiial 

 ex inlense purpureo-violaceo in pallide flavum transitus formante, nullis intercedentibuslimitibus; . — 

 I Regel's Garten flora», 1. c, namnes, att ur frö från Turkestans fjälltrakter i St. Petersburgs bota- 

 niska trädgård utvecklats ej blott blå- och gulblommig, utan äfven hvilblommig V. altaica. 



