V- B. WITTROCK, RERGIANSKA STirTEI.SENS HISTORIA. 9 



följande fruktträd och buskar dä odlades i trädgården: körsbärsträd (bigarrå, 

 spanska körsbär, moreller, svarta körsbär och fågelbär), plommonträd (damas- 

 plommon, äggplommon, reine-claude, imperialplommon, mirabeller, sviskonplom- 

 mon, allmänna röda plommon och krikon), aprikosträd, »Coroniller» (Cormis 

 inasatla L.), äpleträd (helt visst många sorter, af hvilka särskildt nämnas tre 

 slags »Astracanska», nemligen vanliga gula, gula med ojemna purpurstrimmor 

 samt mörkröda), päronträd (larsmessepäron, kanelpäron, smörpäron och berga- 

 motter), mispel [Mespilus germanica L.), vinranka i), krusbärsbuske, röd och 

 svart vinbärsbuske, berberisbuske, valnötträd, äkta kastanieträd (de begge senare 

 arterna blott i små exemplar, såsom försöksträd) och hasselbuske. 



För fruktträds förädling genom ympning, (skarf-, bark- och klyfympning) 

 och okulering redogöres utförligt. 



Bergii »Tal» slutar med dessa ord: »Den kärlek jag bär för denna Kongl. 

 Academien, och den nit jag hyser för Fäderneslandets snara förkofran genom 

 lönande Frukt-Trägårdars allmänare anläggning, uphöra aldrig». Huru djupt 

 allvarligt dessa slutord voro menade, framgår bäst af det oss välkända sak- 

 förhållandet, att Bergius ej långt derefter genom testamente skänkte nästan all 

 sin egendom till Kongl. Vetenskaps-Akademien, i afsigt att derigenom uti all 

 framtid fa befrämjad svensk trädgårds- och särskildt fruktträdgärdsodling. — 



Lika sant som det är, att Bergianska Stiftelsen med aldrig slocknande 

 tacksamhet erkänt och erkänner professor P. J. Bergius såsom sin omedelbare 

 och främste upphofsman, lika sant är det också att nämnda Stiftelse har att 

 erkänna en ej ringa tacksamhetsskuld till professor Bergii äldre broder, banko- 

 kommissarien Bengt Bergius. Denne broder, för hvilken professor Bergius 

 ända från barndomen hyst en den varmaste, nästan med vördnad blandad syskon- 

 kärlek, hade nemligen icke blott gillat professor Bergii testaments-plan, utan 

 ock fullständigt upptagit den såsom sin egen, för den händelse att han skulle 

 hafva kommit att öfverlefva sin broder. I inledningen till professor Bergii 

 »testamentariska författning» omnämnas detta i följande ordalag: »Jag gör denna 

 disposition med så mycket .större öfverläggning och fastare beslut, som den 

 til alla delar grundar sig på den gemensamma öfverenskommelse min sal. 

 Broder Banco Commissarien herr Bengt Bergius och jag, i hans lifstid, oss 

 emellan giorde, at, efter bägges vår död, vår qvarlåtenskap, på sätt som nedan- 



') Sid. 54 berättar Bergius om vinodling här vid Stockiiolm följande, som förtjenar att 

 ej lemnas åt glömskan. Omkring är 1680 anlade grefve P. F. De la Gardie på Welamsund 

 (pä Werradön, 1,4 mil o. n. o. från Stockholm) en vinplantering på en mot söder sluttande 

 bergkulle, dit han lät uppföra grof sandjord och »göra ordenteliga afsättningar hela backen up- 

 före». Denna anläggning lyckades förträffligt och vårdades väl i anläggarens tid (d. v. s. till 

 1693). Sedan föll den i vanvård och platsen lades till en utmark, som användes till bete för krea- 

 tur. Vinrankorna voro sålunda årligen utsatta för att nedtrampas och afbetas. Detta oaktadt 

 förgingos de ej utan blefvo alltjemt vid lif, lochi, tillägger förf., «hvad jag anser för nog under- 

 hgt, sådan hård medfart halva de alltsedan förmått uthärda och lefva ännu (1780). För några 

 är sedan instängde ägaren till gården platsen, på mitt råd, och gaf sig till att sköta växten pä 

 vederbörligt sätt, hvarigenora han två år derefter fick den fägnaden att hämta deraf goda (blå, 

 söta och ej särdeles stora) drufvor». — Af denna så ovanligt härdiga och lifskraftiga Welamsunds- 

 ras hade Bergius skaffat sig afläggare, ej långt innan detta tal hölls. Huru dessa .sedermera 

 trildes i Bergianska trädgården känner man dock ej. 



