12 ACTA HORTI BERGIANI. BAND I. N;0 2. 



om det blifvande landväxthuset samt de nordost derom liggande kullarne. ') 

 Barrträden böra — en gång uppvuxna — sålunda erbjuda en slående kontrast 

 mot växthusets palmer och andra tropiska trädformer, pä samma gång de göra 

 det praktiska gagnet, att de bidraga att skydda växthuset mot kalla, nordostliga 

 och ostliga vindar. Längst ned i söder finnas idgranarna (på kartan Taxincé) 

 och sumpcypressen (Taxodhnn). så cypressfamiljens former (Citpressincc) och 

 derefter silfvergranarna (Abietes). På norra sidan om den väg, som delar den 

 i fråga varande sluttningen i två delar, vidtaga hemlocksgranarna (Tstigce) och 

 de egentliga granarna (Picete). Uppe på platån träffas tallarna (Pini) och 

 lärkträden (Larices). Några på grund af ståtlig växt anmärkningsvärda ex- 

 emplar af barrträd kunna naturligtvis ej ännu finnas i samlingen, då denna 

 började anläggas först för tre år sedan. Påpekas må dock, att den innehåller 

 exemplar dels af sumpcypressen (Taxodiiiin disticlnnii L.) och dels af Douglas- 

 granen (Pseudotsuga Dotiglasii Sab.), som uthärdat sistlidna, för träd rätt ogyn- 

 samma vinter utan att taga skada. Bland de egentliga granarna finnas två 

 subalpina amerikanska arter, blågranen (Picea pungens Engelm.) och Engelmanns- 

 granen (P. Engelnianni Parr.), som förtjena att särskildt beaktas. Den förra 

 representeras här af tre former, af hvilka den silfverhvita, f argentea — ej den 

 mera vanliga blågröna, f. glauca — otvifvelaktigt intager den främsta platsen 

 bland alla silfverfärgade barrträd. Intressantast torde föröfrigt vara den temligen 

 rika samlingen af olika former af vår vanliga gran. Väl urskiljbara finnas der 

 åtminstone 14 sådana (erhållna under ett flertal olika benämningar), från den 

 rent lilleputtiska, mycket tätgreniga, nästan klotrunda f pygvuca Loud. till den 

 högvu.xna, ytterst fågreniga ormgranen, f virgata Jacq. 



Frän granarnas och tallarnas områden fortsätter växtsystemet åt öster med 

 de med barrträden analoga formerna bland dikotyledonerna, nemligen hänge- 

 träden. För att tillgodogöra för systemet åtminstone några af trädgårdens tal- 

 rika hundraåriga ekar, har ekfamiljen (Cupuliferje) erhållit sin plats uppe pä den 

 ckbevuxna platån. Den representeras här af bokarter (Fagi på kartan^, ekarter 

 (Querci), annbok (Carpinus) och hassel (Corylus.) 



Derefter, i sluttningen mot öster, vidtager björkfamiljen med björkar (Be- 

 tidce) och alar (Aini). Bland de förra må särskildt nämnas en äkta Ornäsbjörk 

 (Betula verrucosa Ehrh. f dalecarlica L. fil.), utvecklad ur en ympqvist från 

 den nu nedblåsta stora Ornäsbjörken. 



Nere i dalen, på ön i monokotyledon-dammen, vidtager pilfamiljen. Den 

 på ön uppförda Hlla bergkullen (som utgör en efterbildning af Äreskutan) hyser 

 en del alpina och subalpina 5rt//.r-former. Vid öns östra ända hafva två mindre 

 vanliga Populus-iormer, nemligen hängasp (P. tremula L. f. pendula), samt en 

 nyss till Europa införd vestamerikansk poppclart P. tricliocarpa Torr. & Gray -) 



') Denna sluttning upptops, då Bergianska stiftelsen mottog egendomen, af tre rader berg- 

 laillar. Dessa liafva blifvit bortsprängda, ocli den dervid erhållna stenen använd till att (till 2 

 ä 3 meters höjd) utfylla det förut myclcet lågt liggande område, som nu bildar gården Iraraför 

 det blifvande växthuset. 



= ) Denna prälaiga poppelart, som här visat sig fullt härdig, när i sitt hemland, staten 

 Washington och Britiska Columbia, ej sällan en höjd af 80 meter (!), och täflar sålunda med 



