v;. B. WITTROCK. DE LINARIA REVERCHONII NOV. SPEC. 9 



va skott endast af det förra slagget. Undersöker man förhållandet hos denna art 

 något närmare, skall man finna, att de först utvecklade skotten utgå från ne- 

 dersta delen af den hypokotyla stammen, under det att de, vid rik skottbild- 

 ning, sist alstrade skotten tydligen utgå frän hufvudrotens öfversta del. 



Sedan vi nu lemnat en redogörelse för växtens vegetativa system, följer i 

 ordningen att lemna en skildring af dess fruktifikativa. 



Såsom ofvan blifvit nämndt, utveckla regelmässigt alla växtens adventiv- 

 skott — men ej hufvudskottet — i toppen en inflorescens. ^) Denna inflore- 

 scens har habitus af ett blomhufvud, men nogare betraktad visar den sig vara 

 en klase. Blomställningens hufvudaxel har nemligen internodierna tydligt, om 

 än svagt, utvecklade, och blommorna äro tydligt, ehuru temligen kort skaftade; 

 se bild. 17, 20, 21. Hufvudaxelns mellanleder, som äro 0,5 — 2 mm. långa, 

 synas tillväxa något litet under fruktutvecklingstiden. Till motsats mot den 

 vegetativa axeln är ifrågavarande stamdel hårig. Dess hår äro glandelhår af 

 det utseende, som bilden 24 utvisar. Skaftets celler äro vackert färgade af 

 en violett cellsaft och toppcellen har en hvitgul färg. Biaxlarne — blomskaften 

 — äro vanligen 2 — 4 mm. långa samt beklädda af likadana här som hufvud- 

 axeln. 



Brakteerna äro omvändt (smalt) äggrunda, konkava på insidan, glandel- 

 håriga af hår, likartade med dem som bekläda blomställningens axeldelar, samt 

 försedda med talrika klyföppningar på sina båda ytor. Fig. 18 och 19 visa 

 brakteer med utsatt kärlsträngsystem ; glandelhåren äro deremot ej tecknade; 

 jfr fig. 20 och 21. 



Blom fodret är, såsom vanligt hos Linaria, fembladigt och olikbladigt, 

 derigenom att det udda, bakre bladet är omkring i mm. längre än de öfriga 

 (dessas längd 2 — 3 mm.); se bild. 20, 21 och 22. Foderbladens fria delar äro 

 halft lancettlikt jembreda (bild. 22 och 23), håriga — isynnerhet nära och i 

 kanten på yttersidan — af glandelhår af samma beskaffenhet som inflorescensens 

 axeldelars och brakteernas. Af de starkt violetta hårskaften erhålla foderbladen 

 en violett färg, med klorofyllfärgen på bladets utsida framträdande blott längs midten. 



Bilden 23 visar blomfodret samt en del af blombotten, utbredda i ett plan 

 och gjorda genomskinliga pä sätt ofvan blifvit beskrifvet. Man finner af denna 

 bild, att hvarje foderblad mottager tre hufvudsträngar, en sjclfständig midtel- 

 sträng, v, samt två sidosträngar, hvilka utgöra förgreningar från den sträng, .r, 

 hvars hufvuddel bildar kronbladssträngen. Bilden visar också, att till hvardera 

 af de båda ståndarparen — nemligen det högra och det venstra, bestående hvart 

 och ett af en lång och en kort ståndare; jfr bild. 26 — går ursprungligen blott 

 en kärlssträng, j. som dock inom blomman delar sig i två grenar, gående en 

 till hvardera ståndaren. 



Den läppformiga blomkronan är rätt stor (dess längd från toppen af en 

 öfverläppsflik till spetsen af sporren är 15 — 20 mm.) och vacker; se bilderna 

 20 och 21, som äro målade i naturlig storlek efter lefvande e.xemplar och der 



') Ett eller anniU kort, ej inflorescenshiirande skott förekommer hos en del spontana, 

 spanska exemplar; men dessa dvärgskott hafva påtagligen blifvit sådana af hrist på tillräcklig 

 näring och ej på grund af någon olika, naturlig beskaftenhet. 



