12 ACTA nORTI BERGIANI. BAND I. N:0 $■ 



förekommer således femflikigt foder, och dessa båda karaktärer utvisa, att de 

 tillhöra en ganska ursprunglig typ inom slägtet. Om också det femflikiga fod- 

 ret hos en del af arterna uppträder såsom abnorm bildning, så talar dock all- 

 ting för, att alla dessa arter bilda en grupp af beslägtade arter, som tillhöra 

 en typ med 5-nervig krona och 5-flikigt foder, eller som åtminstone ej hafva 

 aflägsnat sig längre från denna typ, än att femtalet i fodret genom atavism 

 stundom kan gifva sig tillkänna. Flertalet af dessa arter äro dessutom i habi- 

 tuelt afseende ganska lika, och alla äro fjällväxter. 



Bland arter, som jag ej haft tillfälle att undersöka, är det sannolikt, att 

 den ofvan nämnda V. macrostemon Bunge tillhör samma naturliga grupp, samt 

 möjligen V. Pcederotcc Boiss. Denna föres af Bentham & Hooker (1. c.) till 

 gruppen Vero7iicastriim och är den enda af hit förda arter, som uppgifvits hafva 

 förlängd kronpip. 



Denna naturliga grupp torde vara den, genom hvilken slägtet Veronica 

 mest närmar sig till något närstående slägte. Den visar nämligen i åtskilliga 

 afseenden ett närmande till slägtet Paderota. Såväl i fodrets och kronans som 

 i blomställningens byggnad visar sig en viss öfverensstämmelse. Och en ej 

 obetydlig habituell likhet finnes t. ex. mellan V. Ponce Gou. och P. Ageria L. 



A andra sidan synes det åtminstone tänkbart, att gruppen Pseudolysinia- 

 chia utvecklat sig ur den grupp, som bildas af V. alpina \.. och dess släg- 

 tingar. Blomkronan och blomställningen hos den förra gruppen kunna utan 

 svårighet tänkas härledda från detta ursprung, men några bevis för denna för- 

 modan kan jag ej gifva. 



En vidare utvecklad blomtyp med 4-nervig krona och utprägladt 4-flikigt 

 foder visa V. serpyllifolia L., repens Clar. och gentianoides Vahl, och denna 

 typ är väl otvifvelaktigt utbildad ur den föregående. Det synes mig äfven 

 ganska sannolikt, att de.ssa tre arter bilda en naturlig grupp. Att de båda 

 första äro nära slägtingar torde väl ej betviflas. Och V. gentianoides öfverens- 

 stämmer med V. serpyllifolia uti åtskilliga karaktärer, såsom den korta och 

 breda kapselns form, de temligen trubbiga foderflikarne, den korta hårighetcn, 

 m. m., ehuru den förra arten utvecklats till en högre skottbyggnadstyp med 

 rotstockar och bladrosetter. 



Inom gruppen Eiivcronica Griseb. synes således kronans nervantal kunna 

 begagnas som grund för en naturlig indelning. Benthams indelning i iidiffusici>, 

 •itfriiticnlosce» och >ialpin(ei> är deremot, så vidt jag kan finna, godtycklig, då 

 inga distinktiva karaktärer anföras. 



Jag har äfven undersökt kronan hos den till V. serpyllifolias formkrets 

 otvifvelaktigt hörande form, som benämnts dels V^. huniificsa Dicks., dels V. 

 serpyllifolia var. borealis Lsst. 1) Den har en krona af fullkomligt samma 



ter (se tafl. II, fig. 15 och 14); kronan hos V. .(«A(r////s, åtminstone hos de skandinaviska formerna 

 deraf, har betydligt bredare och trubbigare flikar. Hos V. fniliculom är kronan utvändigt svagt 

 hårig, hos V. saxatilis glatt. 



') Såsom L. L.ESTADius i Loca parallela plantarum (Nova Acta Soc. Scient. Upsal., 11, 

 p. 211) anger, utmärkes denna form genom jfloribus, fere ut in Ver. saxatili grandefactis, eximie 

 coerulescentibus .... tota planta depressa .... et undique pubescens ; capsuHs .... obcordatis, quse 



