l6 ACTA HORTI BERGIANI. BAND [. N:0 5. 



blomställningar. V. officbialis L. och Dabneyi Höchst., hos hvilka pipens för- 

 längning är mindre tydlig kunna blomställningarne ej kallas täta; men V. Allionii 

 Vill., som har en tydligare förlängd pip, har deremot en synnerligen tät blom- 

 ställning, nästan påminnande om V. spicatas, och hos denna art äro kronflikarne 

 äfven ovanligt smala. Den visar derigenom en tydlig analogi med gruppen 

 Psejidolysimach i a . 



Hos V. alpi7ia L., som har förlängd kronpip och ett något reduceradt 

 bräm, äro blommorna samlade i en någorlunda tät, ehuru föga rikblommig blom- 

 samling. Det samma gäller i högre eller lägre grad om en del andra till samma 

 naturliga grupp hörande arter, såsom V. doisiflora Led., capitata Royle, macroste- 

 vioH Bunge (se Ledebour, Icon. plant. flor. Ross. illustr., Cent. 2, tab. 127). 

 Hos V. saxatilis Scop. och fruticulosa (L.) Wulf, m. fl., hvilkas kronpip är 

 jemförelsevis kort, äro också blomställningarne glesare. Dessa båda karaktärer 

 synas alltså stå i bestämd relation till hvarandra. 



Ett annat förhållande, som tyckes stå i samband med kronpipens längd 

 och blomställningens täthet, är ståndarnes byggnad. Hos blommor med plattadt 

 bräm och kort pip, äro ståndarsträngarne tjockare på midten och krökta vid 

 basen, sä att de nästan hvila på det utbredda brämet. Deremot äro blommor 

 med lång kronpip försedda med långa ståndare med raka jemntjocka strängar. Detta 

 kan väl förklaras som en mekanisk följd af pipens förlängning, men det torde ock 

 innebära en anordning för pollinationen. Sådana långa och raka ståndare äro 

 utmärkande för grupperna Leptandra, Pseudolysimachia och Specioscc. Men 

 äfven hos andra arter med något förlängd kronpip och tätare blomställning före- 

 komma mer eller mindre långa ståndare; så hos V. Allionii Vill. och officinalis 

 L. (tafl. II, fig. 6, 7), hos V. satiir ej oides Vis. (fig. 10), capitata Royle (fig. 9), 

 viacrostemon Bunge (Ledebour, Icon., tab. 127). 



Deremot hafva V. alpina L. och tmimnularia Gou. (tafl. II, fig. 15, 17) 

 ovanligt korta ståndare, ett förhållande, som torde innebära en tendens till sjelf- 

 pollinering. Sådan är af H. Müller (Fertilisation of Flowers, p. 444) iakttagen 

 hos V. alpina L. Eljes förekomma sådana korta ståndare hos arter med mycket 

 oansenliga blommor, såsom V. arvetisis L. (tafl. II, fig. 18), biloba "L., peregrina 

 L., hvilka sannolikt till stor del äro hänvisade till sjelfpoUinering. Hos V. ar- 

 vensis L. äro ståndarknapparne placerade så tätt intill märket, att sjelfpoUinering 

 med lätthet eger rum. 



