v. B. AVITTROCK, DF, TILICIBUS OBSHRVATrONES BIOLOGIC/E. 7 



försük, som jag inne anställt, göra mig benägen att antaga, att vattentillförsel 

 genom bladets yta är hos blad i torrställning nödvändig för att främre 

 delen af bladskifvan skall blifva turgescent. Ledningen af vatten genom blad- 

 skaftet är hos Polypodium vulgare i hög grad långsam och trög. Hvar och 

 en, som försökt att om vintern hålla utifrån intagna blad af P. vulgare friska 

 genom att sätta dem i vatten, har helt säkert haft det obehaget att bemärka, 

 huru oväntadt hastigt de vissna ned. 



Lcfvande blad, intagna utifrån i torrställning och nedsatta med skaften i 

 vatten, återvinna aldrig sin turgescens, hvad blad.skifvan beträffar, i rum med 

 vanlig luftfuktighet. I en källare med luft af mycket hög fulctighetsgrad har 

 det deremot lyckats mig att få lufttorra, med skaftet i vatten nedsatta, lefvande 

 blad att delvis återvinna turgescensen hos bladskifvan. Dertill behöfdcs dock 

 en tid af minst ett par veckor. 



För att utröna lufttorra, lefvande blads förmåga att absorbera vattengas, 

 anställde jag följande försök. Tvenne sädana blad inlades efter vederbörlig 

 vägning i hvar sin »fuktig-kammare» (glaskärl, der luften hölls i det närmaste 

 mättad med fuktighet) vid en temperatur af c:a + i6' Cels. Det ena bladet 

 togs ut och vägdes efter att hafva legat i fuktig-kammaren 22 timmar 20 mi- 

 nuter. Det betanns då hafva ökat i vigt blott 2 milligram. Det andra bladet 

 fick ligga 66 timmar 50 minuter, innan det togs ut. Då det vid inläggningen 

 vägde 0,210 gm och vid uttagningen 0,233 gm, hade det sålunda på denna 

 tid tilltagit i vigt 23 milligram. Bladet inlades ånyo i fuktig-kammaren, men 

 något ytterligare tilltagande i vigt bemärktes ej. Dessa försök, jemte flera 

 andra af samma slag, ådagalägga, att lufttorra, lefvande blad af P. vulgare 

 under gynnsamma förhållanden väl kunna absorbera en qvantitet vattengas, men 

 dock ej på långt när tillräckligt mycket för att återvinna sin turgescens. 



Att uttorkning till lufttorrhet ej tillfogar blad af Polypodium vulgare 

 den ringaste skada, derpå hade jag haft tillfälle att se tusen bevis. Jag be- 

 slöt nu att, medelst G. Schröders förfaringssätt '), utröna, huruvida dessa blad 

 fördraga äfven den högre grad af torrhet, som åstadkommes genom ett längre 

 liggande i svafvelsyre-exsiccator. Ett lufttorrt blad vägdes den 5 April (vigt 

 0,458 gm) och inlades i en tätt slutande exsiccator; fick ligga der till den 

 i6;de, då det uttogs och vägdes ånyo. Det befanns då hafva förlorat 20,6 

 procent i vigt samt rullat sig tillsammans pä det egendomliga sätt, som tafl. I, 

 bild. 8 a utvisar. Det inlades ånyo i exsiccatorn, för att derigenom fa utrönt, om det 

 nätt den under de gifna förhållandena högsta möjliga graden af torrhet eller ej. 

 Vid förnyad vägning den 2 i April befanns bladet hafva alldeles samma vigt som 

 den i6;de, eller 0,363 gm. Äfven dess utseende var oförändradt. Det 

 immergerades nu på förut angifvet sätt i vatten af c:a -f \f Cels. På 24 

 timmar återvann det sin turgescens fullständigt samt visade sig vara friskt och 

 lefvande, med undantag af de små delar, som på bilden äro skuggade mycket 

 mörka. Dessa voro brunaktiga och döende eller döda. Bladet vägde nu 

 0>949 g"!- — På samma sätt förfors med tre andra blad, och gåfvo dessa 

 väsentligen samma resultat, som det nyss omtalade. Sififerdetaljerna kunna in- 



') Framstäldt uti »Ueber die Austrocknungsfahigkeit der Pflanzen von G. Schröder», sid. 2. 



