22 ERIKSON, SANDFLORAN I ÖSTRA SKÅNE. 
Tydligen har den unga groddplantan de största utsikterna 
att duka under för torka eller blottas af vind eller vågsvall, 
hvarför det får betraktas som en särdeles gynnsam afpass- 
ning, att en mängd knoppar redan från början anläggas, 
hvilka, i den händelse terminalskottet dör bort, kunna fort- 
sätta tillväxten. 
Den utvecklade växtens morfologi är beskrifven af WaAR- 
MING 1 Botanisk Tidskrift (III Bd., 2). MSärskildt att fram- 
hållas förtjänar rizomets betydliga längd och smalhet, som 
berättigar namnet stolonrizom för detsamma, dess glatta, 
brunaktiga yta och dess nästan hornaktiga utseende och kon- 
sistens. De ytterst talrika knopparne förhålla sig på tre 
olika sätt: antingen förblifva de på knoppstadiet en längre 
eller kortare tid eller växa de ut till långa, hvita utlöpare, 
beklädda med klorofyllösa blad, som slutligen skjuta upp 
öfver sanden till ljusskott, eller förlängas de till små kort- 
ledade dvärggrenar, ett hos örterna högst ovanligt förhål- 
lande. WARMING har iakttagit dylika dvärggrenar med ända 
till 45 bladpar. Mellan vanliga knoppar och dylika dvärg- 
grenar finnas öfvergångsformer. — Så länge stolonen växer 
i sanden, skyddas dess spets af de yngsta, tätt hopslutna 
bladen. Pålroten lefver troligen ganska länge kvar, kanske 
hela lifvet. Från hvarje nodus på rizomet utgå 4 birötter, 
2 vid sidan af hvarje knopp. 
Af HJALMAR NILSSON hänföres det underjordiska stam- 
systemet till groddknoppstammarne, nämligen till den grupp, 
som kommer de förlängda pseudorizomen nära. På grund af 
sin utvecklingshistoria är emellertid rizomet hos Halianthus 
ett pseudorizom, då det från början tydligt anlägges af stjälk- 
basen. Den tillökning, som det sedan får därigenom att sto- 
lonerna, hvilka ju egentligen ingenting annat äro än för- 
längda stjälkbaser, ingå i det permanenta stamsystemet, hin- 
drar ej heller dess rubricering under pseudorizomen. 
Lathyrus maritimus. 
Lathyrus maritimus är en typisk pseudorizomplanta. 
Groningen tillgår på följande sätt: lillroten förlänger sig 
starkt och nedtränger i sanden, hjärtbladen förblifva inne- 
slutna i fröet och äro sålunda hypogäiska, epikotylen för- 
länger sig äfvenledes starkt och höjer den unga plantan, som 
