54 ERIKSON, SANDFLORAN I ÖSTRA SKÅNE. 
väggig epidermis, därpå följa 1 ordning inåt bark, stärkelse- 
slida, floem, vedring, märg, precis som 1 stjälken. Enda skill- 
naden är, att epidermis på stolonen är tunnväggig, att kloro- 
fyll saknas och att väfnaderna ännu icke äro utbildade.! 
Sedan undergår stolonen samma förändring som stjälken, när 
den kommit under sanden, 1 det att ett fellogen uppstår ome- 
delbart innanför stärkelseslidan, hvilket har till följd, att de 
utanför varande väfnaderna affjällas;? floemet och de oför- 
vedade elementen i xylemet bli kollenkymatiskt förtjockade 
0. 8. v. BrIcK har icke undersökt längdsnitt af rizomet och 
roten. Närmast korken äro de kollenkymatiska cellerna myc- 
ket korta och få väl därför uppfattas som ett felloderm, i all 
synnerhet som de ofta visa en radial anordning.? Dessa korta 
element öfvergå inåt 1 allt långsträcktare, med tvära eller 
något tillspetsade ändar försedda floemelement. Veden be- 
står af mindre fibrösa kärl (de inre) och ganska storlumiga 
porkärl med på bredden utdragna porer (de kunna därför 
också betraktas som en mellanform mellan por- och nätfiber- 
kärl) samt för öfrigt af oförvedade element, som äro lång- 
sträckta med tvära eller något tillspetsade ändar. I de större 
kärlen träffas ofta ett egendomligt gulfärgadt innehåll, som 
af BRICK antages vara garfsyra. Det ger emellertid ingen 
svartfärgning med järnklorid. Dylika »färgade, gula eller 
vinröda sekret» har HJ. NILSSON iakttagit i många jordstam- 
mars kärl, 1 hvilka fall kärlen varit omslutna af koncentriska 
! På samma sätt visa stolonerna hos Lathyrus martitimus öfverensstäm- 
melse med stjälken, och hvad gräsen beträffar, har HELLSTRÖM redan påvisat, 
att utlöparne, t. ex. hos Elymus arenarius, utmärka sig genom subepidermala 
bastknippen, som här äro utan funktion och sålunda kunna betraktas som 
rudimentära organ. Kan man icke häri se ett bevis för dessa perenners här- 
stamning från annuella plantor? 
? På den öfversandade stjälken sitta de genom korken afskilda väfna- 
derna ganska länge kvar som en torr, gul hylsa, som utan tvifvel utgör ett 
icke oäfvet skydd mot uttorkning, då den just bekläder den del af stammen, 
som befinner sig i den öfversta, hetaste och torraste sanden. 
3 Ett dylikt kollenkymatiskt felloderma har först iakttagits af AMBRONN 
hos Melanoselinum decipiens: »Ausserdem zeigt das Phelloderm die merk- 
wärdige Eigenschaft, dass sich die Zellen desselben sehr bald nach ihrer 
Bildung collenchymatisch verdicken und sich auf dem Querschnitt von den 
direkt darunter liegenden Collenchymzellen nur durch die in Folge ihrer Ent- 
stehung reihenweise Anordnung unterscheiden. Auf dem Längsschnitt jedoch 
lässt sich sofort eine deutliche Verschiedenheit zwischen Phelloderm und 
Collenchymstrang erkennen, da die Elemente des ersteren eine parenchyma- 
tische und zwar sehr kurze Form zeigen, während die Zellen des letzten ge- 
mäss ihrer Entstehung aus Cambium, einen ausgeprägt prosenchymatischen 
Charakter tragen, obwohl ihre Länge, wie schon erwähnt, durchaus nicht be- 
trächtlich ist.» 
