EN MUSVAAGEUNGE. 



AF 



MØHL HANSEN. 



MED FOTOGRAFIER AF C. RUBOW. 



Den kom til Verden i en høj Gran i Tisvildehegn — et 

 Redested for Musvaagen gennem mange Aar. Engang — i sidste 

 Halvdel af Maj — var vi deroppe og saa de lo hvide næsten 

 uplettede Æg; vi bestemte at komme igen senere for at se Un- 

 gerne, og 2 Juni nærmede vi os da atter Redetræet. 



En Natravn, som vi havde jaget op fra en gammel Træstub, 

 drev netop sit sære Spil, slog ned over os, forsvandt og dukkede 

 atter op. Maaske har den sovet i den hule Træstub, og pludse- 

 lig vækket har den været blændet af det stærke Sollys, og selv 

 blændet har den søgt at undre og vildlede os, der trængte ind 

 paa dens Enemærker. 



Den sad nu smukt forstenet langs en lavbehængt Grangren, 

 da vi ved at nærme os den kom over en vildfarende Musvaage- 

 unge i lysegraat Pelsværk med et kongeligt Blik, men højst 

 hjælpeløs og overgaaet af Myrer. 



Den laa vel en Snes Alen fra Reden; vi pillede den ren for 

 Myrer, og den blev baaret op i et Lommetørklæde for at gives 

 tilbage til sine Forældres Omsorg. Men nu viste det sig, at 

 Reden var tom og et Valfartssted for den røde Skovmyre (For- 

 mica rufa), hvis kæmpemæssige Tuer er saa karakteristiske for 

 Tisvildehegn. Vi afventede en Tid lang de gamle Fugles An- 

 komst, men ingen Musvaage var at se eller høre. Det var en 

 stille, varm Dag, kun Fuglekongerne puslede i de tunge ned- 

 hængende Grangrene, stod som Kolibrier i Luften og peb saa 

 fint som Spidsmus i Grøftegræsset. Det blev os mere og mere 

 klart, at Musvaageungens Opdragelse vilde komme til at hvile 

 paa os. Hvorfor var Reden forladt og Ungerne faldet ud? Hvad 

 var der sket deroppe i det store gamle Rovfuglebo? Ingen kunde 

 fortælle os det. 



En Slags Løsning — men lidt for dramatisk til at virke 

 sandsynlig — kunde der udledes af en soltørret Hugorm, der 



