82 



Dens Oplevelser var kun smaa, i bedste Fald en lille Æn- 

 dring i Spiseseddelen — en Kanin, en Pattegris, et Par Krage- 

 unger. Den tog altid med større Lidenskab mod Kød end mod 

 Fisk, dækkede for det med Vingerne og søgte at se frygtindgy- 

 dende ud. Engang fik den en selvdød Høne, som nær havde 

 gjort Ende paa dens Tilværelse. Den blev meget syg kort efter 

 at have spist af dens Kød, laa stille hen med matte Øjne og led 

 øjensynligt meget. Vi prøvede med en Skefuld amerikansk Olie, 

 og Virkningen var udmærket; den næste Dag allerede var den 

 helt i Orden. 



Man kan tænke sig, at dens Tilværelse i Kassen har været 

 lidt ensformig. Vi Mennesker snakkede jo nok med den, og jeg 

 tror, den syntes om os; den kunde allerede tidligt lægge Hovedet 

 forstaaende paa Siden, dog rystede den alle Kærtegn af sig. Hus- 

 katten misbilligede en Smule denne Tilvækst til Familien, stjal 

 til Tider dens Fisk, hvis den lod dem ligge for længe paa Rede- 

 kassen, men lod den forøvrigt i Fred. Katten havde et Par Kil- 

 linger, og ikke sjældent kom den hjem fra Marken med hævet 

 Hoved, slæbende paa en stor Studsmus med ravgule Tænder; 

 det kunde hænde, at jeg engang imellem tog Musen fra den og 

 gav den en Fisk i Stedet, for at skaffe Musvaagen lidt ekstra 

 Fornøjelse. Den spiste den med Hud og Haar og foragtede en 

 Tid lang Fiskefoderet. Da den blev lidt ældre og Misforholdet 

 mellem den og Katten ikke saa stort, kastede jeg undertiden om 

 Morgenen Fisken for dem begge to; de gik gensidig lidt af Vejen 

 for hinanden og nærmede sig uhyre forsigtigt Fisken. Katten 

 lærte dog srart, at den ikke havde noget at frygte og trak resolut 

 Fisken til sig med Poten. 



En Dag begyndte det jo at gaa op for Musvaagen, at Vin- 

 gerne var andet end besværlige Prydelser: den baskede højst 

 kejtet omkring i Luften, men Begyndelsen var gjort, og en skønne 

 Dag sad den udenfor paa en Tørveskrue, lidt fortumlet og be- 

 ruset af sin egen Evne til at komme frem. Den søgte dog endnu 

 daglig tilbage til Redekassen og delte stadig Soverum med 

 Dværghønen. — Dens Forhold til Husdyrene undergik en lille 

 Forandring; saa længe den holdt sig til sin Redekasse, saa Kyl- 

 lingehønen ingen Fare i den, men kom den flyvende, udstødte 

 den Varselsraab, og Kyllingerne krøb i Skjul. Den havde en 

 Forkærlighed for at sætte sig paa Dueslaget, hvad der altid af- 

 stedkom lidt Panik. Duerne stak til Vejrs, og nedenunder satte 



