14 



— og det har som Regel ikke været vanskeligt, i alt Fald ikke 

 udenfor Yngletiden, at faa dem at se, saa meget mere som de 

 efterhaanden blev meget tamme, færdedes frit omkring og lod 

 sig fodre af de Spadserende. 



Medens der i de første Aar kun saas et enkelt Par, har der, 

 efter at de var begyndt at yngle herinde, til Tider været ret 

 mange. I Slutningen af Aaret 1916 kunde jeg saaledes jævnhg 

 tælle 15 — 20 Individer, i Februar 1917 endog 25; men fra Be- 

 gyndelsen af 1918 sank Antallet til 6 — 8 Individer og holdt sig 

 Resten af Aaret heromkring. Ved Begyndelsen af 1919 svandt 

 Antallet endog ind til 4, og ud paa Sommeren forsvandt de helt. 

 De øvrige Medlemmer af Kolonien er efterhaanden vandret ud, 

 til Smedelinien, Fælledparken og fjernere Steder. Rørhønen 

 synes jo i de senere Aar at være blevet en meget almindelig 

 Fugl her i Landet, idet den nu trælTes ved enhver lille Dam 

 eller Mosehul. 



Rørhønsene bærer deres Navn med Rette. De færdes nem- 

 lig mest mellem Rørene, krydser vel af og til over Vandet for 

 at naa den modsatte Bred, men ses iøvrigt kun sjældent paa 

 det aabne Vand længere Tid ad Gangen. I den Henseende dan- 

 ner de en Modsætning til Blishønsene. Om Efteraaret og om 

 Vinteren, naar det ikke var Frost og Sne, kunde man se dem 

 færdes i Græsset, ofte mange sammen; men naar Kulden kom, 

 og især naar det frøs haardt, og der var Is paa Vandet, og Jor- 

 den var dækket af Sne, holdt de sig til Bredderne, hvor der 

 ofte var lidt aabent Vand, eller, naar det blev dem altfor koldt 

 om Benene, krøb de op i Buske og Træer, som stod ved Bred- 

 den, gik ofte højt tilvejrs, hyppigt i 6 — 7 Meters Højde, under- 

 tiden endog en halv Snes Meter tilvejrs. Under saadanne For- 

 hold kunde de ses i Træerne det meste af Dagen, og Natten 

 tilbragte de altid her, indtil der blev aabent Vand igjen og de 

 kunde fmde en lille Tue i Vandet eller et flydende Stykke Træ 

 eller svømmende Bundt Rør, som de saa benyttede som Sove- 

 sted. De begav sig altid til Sovepladsen, enten denne, som un- 

 der almindelige Forhold, var en Tue, eller det, i Frostperioderne, 

 var et Træ eller en Busk, med stor Forsigtighed, og først naar 

 det var blevet saa mørkt, at det var vanskeligt eller umuligt at 

 følge dem med Øjet. De forstod at snige sig langs Bredden, 

 hvor enkelte Rørstubbe eller smaa Totter Græs kunde skjule 

 dem, — og naar der først havde fundet Rørskær Sted, var der 



