77 



Sikkerhed, at vore vilde Knopsvaners Dage er talte. De tamme 

 Svaner er ingen Erstatning. 



Knopsvanen har levet i Landet siden vor Ældste Stenalder; 

 dens Knogler er fundne blandt Affaldet paa Bopladser fra den 

 Tid, i Maglemose og Sværdborg Mose. Om Artens Talrighed i 

 Landet i tidligere Tid faar man et klart Indtryk gennem de 

 Oplysninger om de kongelige Jagter i Slutningen af 17de Hun- 

 dredaar, som er samlede af H. D. Lind (i Museum, Tidsskr. for 

 Historie og Geografi, Aarg. 1893): »Eller man (d. e. Kong Chri- 

 stian V med Følge) betroede sig virkelig til de salte Vover for 

 at drage ud paa Jagt efter Svaner; de kongelige Fugle var en 

 værdig Genstand for en Konges Jagtlyst. Der paafulgte et ikke 

 ringe Blodbad; saaledes i August 1672, da Kongen »skød og ej 

 løs saa tidt, han noget ramte jo«; 29 Juli 1685, da »trehundrede 

 omtrent blev toldet af den Flok«; 21 Juli 1690, da 252 Svaner 

 dræbtes ved Dragør, og 26 Juli 1692, da 420 Fugle fældedes 

 ved Gjedsør. Svanejagter blev ogsaa afholdte i Juli 1673, »ved 

 Amagers Side«, 29 Juli 1674 ved Dragør, 29 Juh 1680 ved Salt- 

 holm, 11 Juli 1682 paa samme Sted o. s. v. Senere Tider har 

 fordømt disse Myrderier paa de prægtige Fugle, men Datiden 

 mente tværtimod, at det var »artige Jagter, som formedelst deres 

 smukke Inventioner var værd at anskue«, og da det var Kongen, 

 som jagede, ræsonnerede man som saa: 



Hvad maa den Svaneflok med glad og liflig Tunge 

 Den Morgen sjunget op (om Svaner ellers sjunge); 

 Thi det er og en Trøst, naar der opgives Aand : 

 At se sig falde for en kæk og ædel Haand.« 



Af Tid og Sted kan det skønnes, at det har været Knop- 

 svaner i Fælding, mere eller mindre ude af Stand til at flyve, 

 man har jaget, og det er forstaaeligt, at den Slags Jagt har vir- 

 ket ødelæggende. Svane-Jagten er vedbleven til Nutiden, om end 

 under andre Former og med mere og mere tarveligt Udbytte. 

 Jagten drives nu udenfor Fældetiden, om Vinteren; men der er 

 et Forhold, der gør, at den alligevel kan være særlig ødelæg- 

 gende: det siges om Svanerne, at de, ligesom flere andre Fugle, 

 ikke gerne forlader en saaret eller dræbt Kammerat, men ved- 

 bliver at llyve over ham for at lokke ham med; dette smukke 

 Træk udnytter Jægeren; har han først skudt én Svane ud af 

 Flokken, skal det være ham let at skyde ogsaa de andre. Man 

 har da ogsaa naaet nu saa godt som at udrydde vore vilde 



