93 



imod, ,at jeg mærkede hans Storkeunger, var man ikke altid 

 klar over, hvad man skulde svare. Nogle Steder var man bange 

 for, at Storkene ikke mere turde komme tilbage til Reden, naar 

 jeg havde været deroppe; andre Steder frygtede man for, at Taget 

 skulde tage Skade. Et Par Gange er jeg blevet betragtet som 

 en fordægtig Person, og Gaardejeren har først i nogen Tid set 

 mig an, inden det betænksomt er kommet: »Naa! — Ja. — 

 Hvad skulde da det saa koste?« At jeg ingenting vilde have 

 for min Ulejlighed, forøgede Mandens Mistro; der maatte være 

 noget under 1 



Efter lang Snakken frem og tilbage, vendte en Storkeejer mig 

 til sidst Ryggen og vilde gaa. Jeg raabte efter ham: »Ja, men 

 De har vel ikke noget imod, at jeg mærker Storkeungerne?« — 

 »Det er mig sku lige kært,« svarede han, idet han fjernede sig; 

 han var paa sin Post og vilde ikke give sig nogen Blottelse, 

 saa han bagefter maaske alligevel kom til at punge ud. Hvor- 

 efter jeg naturligvis skyndsomst hentede Stigerne. 



En Gang var jeg taget ud til en Landsby paa en Søndag, 

 idet jeg gjorde Regning paa, bedre at kunne faa en Mand til at 

 hjælpe mig med Stigerne paa en Helligdag end en af de andre 

 Dage. Der stod da ogsaa en Flok unge Karle i lystig Samtale 

 og røg Tobak. Men det var mig ikke muligt at bevæge nogen 

 til at give mig en Haandsrækning ; Passiaren forstummede, mens 

 de saa paa mig, og derefter lo de mig lige op i Øjnene. Jeg 

 henvendte mig da til Læreren i Byen, og han skaffede mig en 

 flink Kommis, der var hjemme paa Besøg fra den nærliggende 

 Købstad, hvor han ellers gjorde Tjeneste. Men han maatte høre 

 mange Spottegloser fra sine Kammerater, og da vi gik omkring 

 i Gaardene, fulgte der en hel Sværm unge efter os; de sparkede 

 til Spande, drejede paa Slibestene, var højrøstede og ubehagelige. 



Men det er ogsaa den værste Oplevelse, jeg har haft; i Reglen 

 har Folk været meget flinke. Et Par Steder er Læreren i Byen 

 endog gaaet rundt med og har hjulpet mig med Stigerne, og 

 efterhaanden er Befolkningen naaet til den Erkendelse, at 

 »Storkemanden« ikke er et halvgalt Menneske, der menings- 

 løst render rundt fra Gaard til Gaard, men at han er sig 

 fuldt bevidst, hvad han gør. Dels ved at tale med Folk, 

 dels ved at skrive smaa Artikler i Aviserne, har jeg efter- 

 haanden beredt Vejen, saa at der f. Eks. sjældent har været 

 nogen Vanskelighed for de unge Mennesker, som jeg i Aarenes 



7* 



