94 



Løb har faaet til at hjælpe mig. Dog kan man endnu træffe 

 en Storkeejer, navnlig en ældre og erfaren en, som stiller 

 sig uvilligt, fordi han mener, at Ringmærkningen paa en eller 

 anden Maade har noget med Storkenes Aftagen i Tal at gøre. 

 Og ret almindeligt er det ogsaa, at man formoder, at jeg tje- 

 ner godt ved Forretningen. Flere af mine unge Hjælpere har 

 fortalt mig, at de undertiden faar det Spørgsmaal: »Naa, hvor 

 meget kan De saa have om Dagen ved den Bestilling?« 



Et Sted var jeg nær kommet helt galt af Sted. Storkereden 

 var paa et lavt, enligt liggende Hus i Landsbyen, og jeg havde 

 været inde hos Manden, som boede der og faaet Lov til at gaa 

 op paa Taget. Mens jeg imidlertid sidder ved Reden og skal 

 til at arbejde, hører jeg pludselig en skinger Kvinderøst nede 

 fra Jorden: »Hvad skal De deroppe efter?« Jeg forklarede, hvad 

 jeg havde for og tilføjede, at jeg havde Ejerens Tilladelse til at 

 krybe op paa Taget. »Naa, har De det? Ja, Ejeren, det er ellers 

 mig! Han, der bor i Huset, det er bare min Svigersøn, og han 

 har ikke noget og skal have sagt. Huset, det er mit! Vil De 

 se. De kan komme ned med Dem!« Jeg maatte saa ned og 

 snakke fornuftigt med Konen, medens Manden klogehg holdt 

 sig inde i Huset. Han havde slet ikke Lyst til at komme ud 

 og tale med Svigermo'er, men overlod til mig at klare Ærterne, 

 som jeg bedst kunde. 



At klatre op paa et Straatag regner jeg for ganske ufarligt. 

 Det er bekvemt at være to Mand om Arbejdet; ene er det 

 ikke altid, man kan magte Stigen, og man kan ikke gøre 

 Regning paa at faa Hjælp paa Gaarden, da det gerne er lige i 

 Høbjergningens Tid, at Storkeungerne er tjenlige, og saa er na- 

 turligvis alle Mand nede i Engene. Brandstigen kan i Reglen 

 ikke naa op til Tagryggen, men i Lo eller Stald findes i Al- 

 mindelighed en kort lille Stige, som let kan bindes eller stilles 

 paa Enden af den lange Stige, saa der kun bliver et lille Stykke 

 Tag tilbage at komme over. Det har altid været mig en Æres- 

 sag at kunne komme op og ned ad Taget, uden at det kan 

 ses, at der har været nogen deroppe. Jeg træder derfor paa 

 langs af Stiens Trin. Men undertiden er der naturligvis en 

 eller anden nysgerrig nede i Gaarden, og saa skal det nok 

 passe, netop som man sidder og er optaget af Mærkningen, 



