96 



Kanten ind mod Storkens Fod (hvad den uøvede i Almindelig- 

 hed gør); saa skrabes nemlig Skælklædningen let. 



Hvor Storkereden har været anbragt paa en mulig halv- 

 raadden Pæl, saa jeg ikke har turdet læne mig til, end sige 

 krybe op i Reden, har jeg haft god Nytte af en stor Kætser, 

 hvis flade Pose har et Tværmaal paa en Meter. Med dens Jern- 

 traadsrand har jeg kunnet trække selv de fjernest liggende Storke- 

 unger hen til mig. Kætseren har ogsaa vist sig praktisk at bruge, 

 naar det gjaldt om at faa meget udviklede Unger, der blev ved 

 at staa op, selv om jeg nærmede mig Reden, til at lægge sig; 

 ja, den har endog flere Gange nappet et Kuld, som var flyve- 

 færdigt og lige skulde til at flygte bort fra Reden. Naar den 

 først var kastet over Hovedet paa Storkene, skulde de nok sætte 

 sig. Da Kætserens Pose er lavet af mørkt Shirting, kan den 

 tillige anvendes som »sort Stykke« til at lægge over Ungerne. 



De nødvendige Optegnelser: Ringens Indskrift, samt naar og 

 hvor Mærkningen er foretaget, bør gøres, mens Mærkeren sidder 

 ved Reden med Ungerne til let Eftersyn foran sig; venter han, 

 til han kommer ned fra Taget, bliver hans Noter ikke altid til 

 at stole paa. 



Et ganske godt Begreb om Ungernes Udviklingstrin faar man 

 ved at maale, hvor mange Centimeter af de yderste Svingler i 

 Vingen der er blevet til Fane; 3die, 4de og 5te yderste er de 

 længste. 



Den ornithologisk interesserede Mærker gør naturligvis ogsaa 

 sine skriftlige Bemærkninger om Reden, optegner Sted og Datum 

 paa en medbragt Papirpose, hvori han putter de store opgylpede 

 Klumper, som findes i Reden og langs hen ad Tagryggen, og 

 trækker sig saa tilbage, overladende til Fremtiden, om nogen 

 af de mærkede Fugle vil bringe Bud fra fjerne Lande. 



Hvis der saa efter nogen Tids Forløb meddeles noget, og 

 navnlig hvis Underretningen kommer langvejs fra, har jeg jævn- 

 lig skrevet derom i de Blade, som læses paa Storkens Fødeegn, 

 saaledes at Folk rundt omkring nu er ret godt kendt med vore 

 fjedrede Venners Rejser. 



Den Frygt, som mange Storkeejere i Begyndelsen nærede for, 

 at de gamle Storke skulde blive bange og forlade Reden, naar 

 man gik op til den, eller at de ikke vilde have noget med 

 Ungerne at gøre, naar først et Menneske havde rørt ved dem, 

 har vist sig ganske ugrundet. En af Storkeforældrene har jævn- 



