131 



som man skulde tro, og Farveforskellen mellem det lyst graalige 

 MetaF og Fodens Skælklædning, hvorpaa der maaske sidder lidt 

 Snavs (lidt af Fuglens eget Skarn f. Eks.), er heller ikke iøjne- 

 faldende. Nede fra Gaarden kan Ringen, der i Reglen sidder 

 helt nede ved Tæerne, oven i Købet ikke ses for Grenene i 

 Randen af Reden, selv om Storken er i Ro. Men staar Fuglen 

 paa en Skorsten, kan Ringen opdages, navnlig naar den, mens 

 Storken har ligget ned, er skubbel op ad Meliemfoden og er 

 kommet til at sidde fast under det Led, man ser paa Benet (det 

 er jo Hælen, men Folk kalder det i Almindelighed »Knæet«). 



At der saa sjældent ses Ringstorke, kan ogsaa komme af, at 

 de mærkede Storke slet ikke kommer tilbage til den Rede, hvor 

 de er vokset op, men slaar sig ned et eller andet Sted, kortere 

 eller længere fra Hjemmet (se 44, 49 m. fl.), hvor man slet ikke 

 tænker paa at se nøjagtigt paa dem. Og endelig bliver mang- 

 foldige Storke dræbt paa deres lange Rejse; naar Listen over de 

 meldte Storke (S. 103 flg.) gennemses, viser det sig, at mange af 

 de omkomne netop er nylig mærkede unge Fugle; de har bl. a. 

 ikke den Erfaring som de ældre og lader sig derfor lettere 

 komme saa nær, at de kan skydes. . 



Adskillige kommer dog hjem til deres Fødeegn igen (se 50 — 



55); Folk har paa mit Spørgsmaal derom fortalt mig, at de nu 



og da har set en Ringstork, f. Eks. gaaende efter Ploven, men 



HJeg kunde i mange Aar ikke faa noget nærmere at vide om 



saadan et interessant Tilfælde. 



STORKEN I VELLEV. 



Det var med stor iGlæde, at jeg i Forsommeren 1912 modtog 

 et Brev fra Højskolelærer, Cand. theol. Eller, der den Gang 

 opholdt sig i Vellev Præstegaard pr. Ulstrup; han meddelte nem- 

 lig, at den sidst ankomne af Præstegaardens Storke havde Ring 

 paa; den kunde ses, naar Fuglen stod paa sin Yndlingsskorsten. 

 Saa vidt det vidstes, havde der ikke i noget tidligere Aar været 

 Ringstork paa Præstegaarden. Nu var Hr. Eller meget interes- 

 seret i at faa efterset Indskriften, for at det kunde skaffes at 

 vide, hvor Storken var fra m. m., og vi lagde tilsammen vore 

 Hoveder i Blød for at finde en Maade, hvorpaa vi kunde fange 

 Mester Langben. Præsten vilde ikke tillade os at forsøge paa 

 at kætse den, medens den laa paa sine to Æg i Reden; han 



