132 



var bange for, at den vilde blive skræm met derved, og det var 

 jeg da egentlig ogsaa. Snarere tænkte jeg mig, at den kunde 

 fanges, naar den gik et eller andet Sted uden for Gaarden. Hr. 

 Eller havde nu lagt Mærke til, at den jævnlig spankulerede i 

 Haven paa en stor Græsplæne, og herpaa grundedes da min 

 Plan. Storken skulde ved Hjælp af udstrøede Smaafisk vænnes 

 til stadig at komme til dette Sted; jeg skulde saa imens faa 

 lavet et stort Slaggarn i Lighed med dem, der anvendes af 

 Fiskerne ved Rossitten paa den kuriske Nehrung til at fange 

 Krager i. Naar det var sikkert, at Storken hver Dag kom til 

 Plænen, mulig paa en bestemt Tid, skulde Garnet lægges paa 

 Græsset, Fiskene strøes og en Dreng anbringes skjult et Stykke 

 derfra, parat til at trække i Snoren, der vilde bringe Garnet til 

 at slaa sammen om den mærkede Fugl. Imidlertid viste det 

 sig vanskeligt at skaffe Fisk af en passende Størrelse, og jeg 

 udspekulerede da et andet Lokkemiddel. Jeg havde lagt Mærke 

 til, at Storkene paa den Rede, jeg iagttog her i Viborg, stadig 

 bar visne Rodtotter af Græs hjem; paa enhver oppløjet og 

 harvet Græsmark findes saadanne Klumper liggende i Masse- 

 vis. Hr. Eller lagde altsaa et lille Parti frem paa Plænen, og 

 Storken kom da ogsaa ganske rigtig og hentede nogle af dem. 

 Imens var der kommet en Unge oppe i Reden, men det andet 

 Æg viste sig desværre at være raaddent, og efter nogle Dages 

 Forløb døde Ungen og blev kastet ned. Samtidig vilde det ikke/«, 

 gaa for mig her i Byen at faa lavet Slaggarnet, og Ringstorkens 

 Interesse for Plænen kølnedes ved Ungens Død mer og mer; 

 dén kom der snart ikke mere; selv lækre Aalekvabber, iøjne- 

 faldende henlagt, fristede den ikke. Ja, efter nogen Tids For- 

 løb kom Storken endog kun i Ny og Næ til selve Reden. Planen 

 med at fange den maatte altsaa opgives foreløbig, men der var 

 jo Haab om, at F^uglen vilde komme igen næste Aar. 



I 1913 vendte da ogsaa mine unge Mennesker hjem efter 

 endt Storkemærkning og meldte, at de bl. a. havde været i Vel- 

 lev Præstegaard, og at en af de gamle Storke dér havde Ring 

 paa. Jeg havde imidlertid stadig ikke faaet lavet Slaggarnet; 

 Hr. Eller var ikke mere Hjælpepræst derude, saa han kunde gaa 

 mig til Haande; selv kunde jeg paa Grund af andet Arbejde 

 ikke tage af Sted; kort sagt: jeg maatte opgive Fangsten ogsaa 

 for det Aar. 



Men i 1914, da mine Medhjælpere fortalte mig, at Ring- 



