133 



storken stadig var paa Vellev Præstegaard, havde jeg udpønsket 

 en n5^ Maade, hvorpaa jeg mulig kunde faa fat i den. Naar 

 Storkereden, som i det givne Tilfælde, er anbragt umiddelbart 

 påa Tagryggen, og der, som paa Vellev Præstegaard, er en Skor- 

 sten noget fra Reden, er det almindeligt, at Storken, naar den 

 har fodret de store Unger, spadserer ud af Reden og hen ad 

 Tagryggen til Skorstenen, som den saa flyver op og sætler sig 

 paa. Naar der altsaa blev anbragt nogle Løbedoner paa Tag- 

 ryggen, var der Haab om, at Storken kunde træde i en af dem 

 og blive fanget. Præsten gav ikke gerne Lov til F'angstforsøget; 

 dog, da jeg udviklede, at jeg jo sad nede påa Gaardspiadsen og 

 passede paa, endvidere at Stigen skulde være stillet an, op ad 

 Taget, og at Fuglen ikke kunde komme nogen Skade til, da det 

 ikke kunde vare mange Øjeblikke, inden jeg var oppe og havde 

 faaet fat i den, — (ik jeg Tilladelsen. Jeg tog altsaa derud ^, 

 forsynet med Aalekvabber, som jeg havde købt her paa Torvet, 

 til Lokkemad paa Taget, og begyndte at anbringe Løbedonerne. 

 Pludselig hørte jeg imidlertid en stærk Brusen i Luften, og da 

 jeg drejede Hovedet, saa jeg, at Ringstorken var landet paa Reden 

 hos Ungerne faa Meter fra mig og nu stod og betragtede mig 

 interesseret og stærkt mistroisk: »Hvad mon den Fyr har for 

 heroppe paa mine Enemærker?« Nu var Sagen pludseHg blevet 

 let og simpel. Jeg vendte min gode Feltkikkert mod Storkens 

 Ben og sad heldigvis nær nok til, at jeg kunde læse, hvad der 

 stod paa den ene Side af Ringen. Storken var derefter saa ven- 

 lig at flyve bort, komme tilbage og stille sig paa en noget anden 

 Maade end før, saa jeg fik læst Indskriften paa den anden Side 

 ogsaa. Og til Overflod blev der dernæst givet mig Lejlighed til 

 at se Midten af Ringen, saaledes at Indskriften blev tilstrække- 

 lig sikkert læst. 



Dette er — saa vidt mig bekendt — den første ynglende 

 Ringstork, hvis Løbenummer er blevet opklaret. 



I 1915 var der igen en Ringstork paa Vellev Præstegaard; 

 P'orpagteren og jeg havde (i Præstens Fraværelse) brevvekslet 

 om den. Da der ikke er saa tykt med Ringstorke rundt om- 

 kring, var jeg ikke i Tvivl om, at det var den samme, som var 

 dei-, denne Gang paa fjerde Aar; men for en Sikkerheds Skyld 

 tog jeg dog derud for at se dens Nummer efter. Nu vidste jeg 



^ En udførligere Beretning om Turen findes i »Dyrevennen« for Dec. 1918. 



