134 



jo, hvorledes jeg skulde bære mig ad for at faa det gjort. Da 

 jeg kom til Præstegaarden, sagde Forpagteren til mig: »Hunnen 

 har lige været her og fodre, saa De maa skynde Dem at komme 

 op paa Taget, inden Ringstorken kommer!« Det varede heller 

 ikke længe, før jeg sad paa Mønningen, i Forventning om et 

 lige saa nemt Arbejde som forrige Aar. Det skulde imidlertid 

 blive ganske anderledes! 



Jeg sad først en Times Tid og morede mig med at se paa 

 Ungerne, uden at der kom nogen Ringstork. Halvanden Time 

 efter at jeg havde begyndt Vagten, kom der en Stork ude fra 

 Marken og satte sig paa Ladelængen; men den havde ikke Ring 

 paa; den fløj senere nogle Gange hen mod Reden, men turde 

 ikke sætte sig i den, fordi jeg var i Nærheden. Jeg rykkede da 

 længere og længere bort, til sidst endog hen bag Skorstenen, 

 men den vilde, ligesom for øvrigt forrige Aar, ikke komme 

 alligevel. Til sidst fløj den til Marks igen, men Ringstorken 

 kom ikke hjem, som den dog skulde. Der blev gjort en Vogn 

 i Stand nede i Gaarden; nogle af Præ^stegaardens Folk steg op 

 i den, og Forpagteren kørte bort med dem; — stadig ingen Ring- 

 stork. Kirkeklokkerne begyndte at ringe; Præsten gik over til Kir- 

 ken i sit Ornat; søndagsklædte Sognebørn gled langsomt over 

 Kirkegaarden med Salmebogen i Haanden; lidt efter lød Sangen 

 derovre fra — men Ringslorken kom ikke. Jeg sad paa Taget 

 og ventede, til Prædikenen var forbi, og de sang igen; jeg saa 

 Folk gaa fra Kirke; — ingen Ringstork. Der blev raabt fra 

 Gangdøren op til mig, om jeg ikke vilde komme ned og faa en 

 Kop Kaffe, men hvor fristende det end var — Solen brændte 

 ustandselig — maatte jeg bede mig undskyldt. Saaledes sad jeg 

 i alt seks Timer og forhindrede i denne lange Tid Storkeungerne 

 i at faa Æde (men jeg vidste, at de kunde sulte meget længere 

 end som saa); til sidst blev jeg klar over, at Ringstorken, der 

 var blevet set om Morgenen inden min Indtrædelse i Gaarden, 

 maatte være kommet galt af Sted paa en eller anden Maade og 

 derfor ikke kunde flyve hjem. Jeg gik altsaa — med et Suk 

 over den Lunefuldhed, Tilværelsen tidt viser den, der iagttager 

 Dyrenes Liv, — ned ad Stigen og forlod Præstegaarden med 

 bedrøvet Hjerte og uforrettet Sag, medens Hunstorken endelig 

 vovede at lande hos sine Unger og begyndte at fodre dem igen. 



Ringslorken viste sig aldrig mere paa Præstegaarden, saa den 

 maa være omkommet samtidig med, at jeg satte mig til at vente 



