151 



rigtig; Storkene kommer slet ikke ud over denne store Havflade. 

 Der maa være en anden Grund til deres Død. Vel! Som med- 

 delt under 22 opfordrede jeg i 1912, ved en Artikel i et Trans- 

 vaalsk Blad, til Udtalelser om Storkens Liv i Sydafrika. Nogen 

 Tid derefter fik jeg fra Læge Pittet, som i mange Aar havde 

 praktiseret i Transvaal, men nu var bosiddende i Schweiz, til- 

 sendt en Artikel, som han havde skrevet til Svar paa min Op- 

 fordring^; han fik nemlig stadig tilsendt Aviser fra Middelburg. 

 I sin Opsats meddeler han bl. a., at mange Dyr, Storke sand- 

 synligvis ogsaa, omkommer i Sydafrika ved at æde Græshopper, 

 som Landmændene dernede har oversprøjtet med Arsenik-Sæbe- 

 vand og derved dræbt. Efter denne Artikels Fremkomst kunde 

 man flere Aar igennem (navnlig i tyske Tidsskrifter) se den Me- 

 ning hævdet, at en saadan Forgiftning var Hovedaarsag til Stor- 

 kenes Aftagen. Jeg har imidlertid jævnlig forespurgt i Sydafrika, 

 hvad man vidste om denne Besprøjtning af Græshopper, og faaet 

 det Svar, at det kendte man ikke noget til (se f. Eks. 23, 26, 

 27 og 33). Jeg tror derfor ikke paa det. 



Storkene er heller ikke særlig efterstræbte til Føde eller anden 

 Brug i Afrika (se 20, 26, 27), og at de, som man har sagt, skulde 

 være i Færd med at skifte Levevis og blive i Sydafrika i den 

 Tid, det er Vinter der, i Stedet for at trække bort, er vist en 

 ubevislig Hypotese (23). 



Derimod er det faktisk, at der jævnlig findes døde Storke i 

 Afrika (se 20 og 33), uden at det bestemt kan angives, hvad de 

 er døde af; to Gange har jeg faaet den Besked, at de rimeligvis 

 er blevet dræbt af et Haglvejr (31 og 35). 



Men det er for lille et Mandefald til at forklare, at den ene 

 Storkerede efter den anden pludselig et Foraar bliver staaende 

 tom. Nogle har da ment, at Ringmærkningen kunde være Skyld 

 i denne sørgelige Kendsgerning: Folk skulde opdage den skin- 

 nende Ring paa Fuglens Fod, faa Lyst til at vide, hvad der stod 

 paa den, og derfor efterstræbe Bæreren. Men herimod maa ind- 

 vendes for det første, at Storkenes Aftagen var begyndt, inden 

 jeg tog fat paa Ringmærkningen, og for det andet, at Ringen, 

 der slet ikke glinser, men hurtig bliver mat graa, er meget van- 

 skelig at se paa den levende Fugl (13 og 14). 



Nej, der maa være andre Grunde! Det vides, at en ung Stork 



* L. Pittet: Heuschrecken und Storclie in Sud-Afrika (Ornithologisclier 

 Beobacliter 1912), oversat i >Fremcs >Vor Jord« 6. Apr. 1913 af I. L. M. 



