152 



er kommet til at hænge i en Pigtraad, og det kan ske, at en 

 og anden dumper ned i en Skorsten. Af 52 Ringstorke, som 

 jeg har faaet Meddelelse om, er dernæst 1 fanget i en F'ælde, 

 1 har slugt en Geddekrog, 2 menes (som omtalt ovenfor) at være 

 dræbt af Haglvejr, og 5 er omkommet ved at flyve mod elek- 

 trisk Højspændingsledning eller Telefontraad. Dette sidste giver 

 ganske vist c. 10 °/o af de døde Storke, men det er dog ikke nok 

 til at forklare, at deres Tal stadig og ret hurtigt gaar tilbage. 



Men af de 52 Storke vides 26 at være skudt (eller anskudt, 

 hvad der jo bliver det samme, da det ikke er med Skyltens 

 gode Vilje, at Fuglen er undsluppet), og af 13, der er fundet 

 døde, er mulig ogsaa nogle omkommet som Følge af Skudsaar. 

 Her synes altsaa at være en Hovedgrund til vore Venners For- 

 svinden: 26 af 52 er 50%, og naar saa mange Storke dræbes, 

 vil det nok i Aarenes Løb kunne mærkes; Storkene formerer 

 sig jo ikke særlig kraftigt: en 2 — 3 Unger er det hyppigst at se 

 i Rederne ^ 



Men hvorfor skyder Folk da Storkene? Ja, det angives f. Eks., 

 at man gør det, fordi disse Grovædere gør Fortræd i Karpe- 

 damme (se 47). Det er maaske rigtigt; men hvis Ejeren vilde 

 ofre et stormasket Jernlraadsnæt el. lign. lagt fra Bredden af 

 Dammen et Stykke ud over Vandfladen, mulig til en Stork ikke 

 længer kan bunde, vilde den Skade være afværget, og Karpe- 

 ejeren, saa vel som Hundreder af andre Mennesker, vilde frem- 

 deles faa Lov til at glæde sig over at se den præglige Fugl 

 levende. Det siges ogsaa, at Storken tager Fasankyllinger og 

 Harekillinger og derved optræder som Konkurrent til Mennesket, 

 der selv vil have Lov til at dræbe disse Dyr, naar de er ud- 

 voksede. Herom har jeg ingen Erfaring. Men det forekommer 

 mig, at en Fasan har saa mange Kyllinger, at det ikke vil mær- 

 kes synderligt, om en af dem (eller maaske et Par Stykker) til- 

 falder Storken. Og hvad Harekillinger angaar, da maa det 

 erindres, at en Stork kun æder, hvad den kan sluge; den sønder- 

 deler ikke sin Mad som f. Eks. en Rovfugl. Hareungerne vil 

 altsaa hurtig blive saa store, at de ikke længer er udsatte for at 

 ædes af Storkene; det kan altsaa i ethvert Tilfælde kun blive 

 en kort Tid, at de er udsat for den Fare. Og almindeligt 



' Sign. Vedel Tåning: Storken i Danmark (D. O. F.s Tidsskrift 1917. S. 79), 

 der opgiver noget mere, og Halfdan Lange: Fugleliv i Ribes Omegn S. 58. 



