154 



flyvende eller sidder stille, og naar de paa deres lange Vej, 

 maaske 10 Tusinde km frem og lige saa langt tilbage, Aar efter 

 Aar stadig er efterstræbt af Mennesker, er det ikke underligt, 

 at de bliver sjældnere og sjældnere. Navnlig synes jeg nok, at 

 tyske Fasanener ødelægger en urimelig stor Mængde af dem (se 

 bl. a. 47)1. 



Hvor vilde det dog være til Fryd for utallige, smaa og store, 

 Kvinder saa vel som Mænd, om vi, herhjemme og ned gennem 

 Europa, kunde blive enige om, aldrig at gøre en Stork Fortræd, 

 — aldrig at dræbe denne pragtfulde Lufthavs-Sejler, Lykkefuglen 

 for saa mange, selv om den naturligvis nu og da kan gøre Men- 

 nesker lidt Skade! Om man vilde ofre Sportsglæden ved at skyde 

 den ned for Glæden over at se den leve og røre sig! Saa kunde 

 baade vi og vore Børn i mange Aar faa Lov til at se den suse 

 hen over Markerne eller spanke omkring derude, samt have 

 dens kraftige Farver og elegante Skikkelse til at pynte paa vort 

 Hus, ligesom vore Fædre har haft det. Vi vilde hvert Foraar 

 betages af den Poesi, Storkens Ankomst bringer med sig fra de 

 fjerne Lande, og mange flere af os kunde fornøje sig Sommeren 

 igennem ved at se dens morsomme Familieliv. 



Ethvert Menneske har jo Trang til at forny sig ved at optage 

 Indtryk fra den uforfalskede, den vilde Natur! 



1 A, Vedel Tåning skriver i D. O. F.s Tidsskr. 1917. S. 76: »Deutsche 

 Jågerzeitung 1911 angiver, at der i Jagtsæsonen 1910 — 11 i Plesz alene blev 

 skudt 119 Storke. 



I »Kosmos« 1917 findes S. 112 en varmt skreven Artikel i Anledning af, 

 at 16 Storke staar opfort under »Raubzeug«, der er skudt i Aaret 1916 paa 

 et større ostpreussisk privat Jagtdistrikt. Stj'kket ender saaledes: j. . . her 

 maa enhver, der har Kærlighed til og Sans for vort tj^ske Hjem og dets Ejen- 

 dommeligheder, hjælpe med, for at disse Værdier kan blive beskyttede og 

 bevarede.« 



I Archiv des Vereins der Freunde der Naturgeschichte in Mecklenburg 

 1913, S. 170—172, udtaler ogsaa G. Clodius sig meget skarpt mod de Jagt- 

 liebhavere, der hvert Aar dræber et stort Antal Storke. Clodius er ligesom 

 jeg ikke i Tvivl om, at det er Jægerne, som vi skal henvende os til med 

 Bon om Skaansel mod Storkene. »De vil glimre,« skriver han, »nemlig der- 

 ved, at der paa deres Revier paa den og den Dag, da de kommer anstigende 

 med Kreti og Pieti til Skyderi, bliver dræbt saa og saa mange levende Væsener; 

 jo større Bunken af døde Dyr er, desto bedre, desto større er Berømmelsen; 

 desto flottere er Jagtherren.« 



Og saaledes ser man jævnlig Tyskere skrive! 



