XXVI 



nyomatokat olvasták, rövid időiilatt szrtlionlvii 

 iizokat az utolsó füzetii;'. S lio,i;y vizsgálati 

 irányunk helyeslésre talált, arról személyes 

 érintkezés révén is nieggyőzftdteni. 



Első pro<;raniniszerü kirándulásunk Tringbe 

 vezetett, Hon. Kúthschii.d W., a kiváló ter- 

 mészetbúvár és madárbarát birtokára. Ott való- 

 ságban láttam azt a tájat, mely a kontinen- 

 tális madárvédelem munkásai előtt még csak 

 mint a jövő álomképe lebeg : minden birtok- 

 tagot nyeséssel sűrített galagonyasövény vesz 

 körül, bőséges fészkelő-alkalmatosságotkiuálva 

 a bokorlakó énekeseknek ; a csoportosan álló 

 százados fák üregei pedig az odulakó madarak 

 fiókáinak adnak védő zugokat. Hogy Tring 

 környékén ily kedvező fészkelési viszonyok 

 liözt is aránylag kevés rovarevő énekes- 

 madarat találtunk, annak okát abban látom, 

 hogy az egyoldalú rétgazdaság nem ád annyi 

 rovarfajnak megéliietést, mint a mi ugarolás- 

 sal egybekötött dús változatosságú gabona- 

 és takarmánytermelésünk. Az a körülmény 

 pedig, hogy a Tring környékén Idszegezett 

 mesterséges fészekodvakba is oly nagy szám- 

 mal települtek odulakó madarak, arra mutat, 

 hogy a mesterséges fészekodvah alkalmazása 

 még a százados fákban bővelkedő területeken 

 is szükséges^ mert a természetes faüregek szánni 

 soha sincsen arányban az odulakó rovarevők 

 ama számával, a mely valamely erdőrész 

 rovarvUágának korlátozásához szükséges volna. 



Nyelvi nehézségek akadályoztak abban, 

 hogy az angol madárvédelmi intézkedésekkel 

 már a kongresszus idején megismerkedjem. 

 De a mit Londonban, onnan Tringig, majd a 

 bedfordi herczeg vilá.gliirű állatparlíjábau lát- 

 tam, arról győzött meg, hogy Angliában az 

 állam részéről ilyen intézkedésekre jóformán 

 szükség sincsen. Az állatok szeretete, mely 

 az angolnak valósággal faji vonása, ter- 

 mészetszerűleg ■ kiterjed a madárra is, s az 

 erőteljesen fejlett társadalom e téren meg- 

 teszi mindazt a maga erejéből, a mit a koii- 



kiiiuitcii. Mit Freude sahen wii' das interesse, 

 mit welciiem die Mitglieiler des Congresses 

 tiiese Separatabdriicke durcldasen und wie 

 dieselben in kurzer Zeit bis auf das letzte 

 Stück vergriflen waren. Dass unsere Unter- 

 sucliungsriciitung gebilligt wurde, erfuhr ich 

 auch im Wege des persönlichen Verkeiirs. 



Unser erster programmgemässer Ausflug 

 führte uns nach Tring auf das Gut des vor- 

 züglichen Naturforschers und Vogelfreundes 

 Hon. W. RoTH8CHn,ü. Dort erblickte ich das 

 Landschaftsbild, welches den kontinentalen 

 Arbeitern des Vogelschutzes nur als Zukunfts- 

 trauni vorschwebt: sämmtliche Güter sind mit 

 einer durcli Beschneiden verdichteten Weiss- 

 dorniiecke umgeben, welche den busc]d)ewoli- 

 nenden Sängern reichliche Nistgelegenheiteu 

 bieten ; die Höhlen der in Gruppen stehen- 

 den hundertjährigen Bäume geben der Nach- 

 kommenschaft der Höhlenbewohner scliützende 

 Winkel. Dass in der Umgebung von Tring 

 trotz dieser günstigen Nistverhältnisse nur 

 wenig insektenfressende Vögel zu finden sind, 

 finde ich dadurch begründet, dass die ein- 

 seitige Wiesenwirthschaft nicht die Lebensbe- 

 dingungen für so viele Insektenarten bieten 

 kann, wie unsere mit Brachlagen verbundene, 

 reichliclie Abwechslungen bietende Getreide- 

 und Futterpflanzenproduktion. Dass die Höhlen- 

 bewohner in der Umgebung von Tring auch 

 die ausgestellten Nisthöhlen in so grosser 

 Anzahl besetzten, ergibt den Beweis, dass 

 die Anwendung von Nisthöhlen auch in sol- 

 chen Gebieten nothwendig ist, ivo es alte Bäume 

 in Menge gibt, indem die Anzaid der natür- 

 lichen Baumhöhlen nie im ^'erhältnisse zu 

 jener Anzahl der Höiilenl)ewohner steht, 

 welche zur Bekämpfung der Insektenwelt 

 eines Waldtheiles notwendig ist. 



Infolge Sprachschwierigkeiten konnte ich 

 die englischen Vogelschutz-Institutionen wäii- 

 rend des Congresses niciit kennen lernen. 

 Was ich jedoch in London, dann in Tring 

 und dann in dem weltberühmten Tiiier])arke 

 des Herzogs von Bedford sah, füiirte mich 

 zu der Überzeugung, dass in England das 

 Einschreiten des Staates überhaupt gar niciit 

 nothwendig ist. Die Liebe zu den Thieren, 

 welche einen wirklichen Charakterzug des 

 Briten bildet, wird naturgemäss auch auf den 

 Vogel übertragen, und die kräftig entwickelte 

 Gesellschaft vollführt hier das, was die kon- 



