XL 



Erre Herman Ottó körülbelül a következő- 

 képen válaszolt : 



Uraim, majdnem azt mondtam : kedves gyer- 

 mekeim ! 



Meghatott szivvel mondok köszönetet ezért 

 az örömért, a mely lelkem mélyében megindít 

 és sok gondolatot ébreszt bennem. 



Hetven év nagy idő az ember életében, a 

 ki pedig e kort munkaerejének teljességében 

 éri meg, hálát adhat a sorsnak ; én hálát is 

 adok ! 



A hetvenedik születésnap öröm forrása is 

 lehet, még pedig azokra nézve, a kiket a jó- 

 akarat vezetett ide ; arra nézve azonban, a 

 ki a hetven év terhét hordozza, ez az évfor- 

 duló csak a számadás napja lehet. A pálya 

 nem vezet már fölfelé ; kis ideig talán még 

 fensikon halad, hogy azután lefelé vezessen 

 — ha hirtelen meg nem szakad. Ez az anya- 

 természet ölébe való visszatérés. 



De nehogy azt higyjétek, hogy e szemlélő- 

 désem melancholiából ered. A ki, mint én, 

 annyiszor nézett a halál szemébe ; a ki az 

 egyes ember jelentőségét a világegyetemmel 

 szemben megérteni legalább iparkodott ; a ki 

 praehisztorikus, néma embernyomokat keresett 

 és ismert fel, a melyek az ősember egyéni 

 mivoltáról semmi hirt sem adnak, az könnyű 

 szívvel fojtja el az önzés gerjedelmeit és 

 nyugodt kedélylyel várja a másíthatatlant : 

 a visszatérést oda, hova minden élő törvény- 

 szerûleg jut, úgy, a mint onnan egykoron, 

 törvényszerűleg Idindult. 



De a végigjárt életpálya leglényegesebb 

 pontjaira való visszapillantás — az élet tető- 

 pontján — csak természetes. 



Tudjátok mindnyájan, hogy a rámvonatkozó 

 nyilvános ünnepléseket nem szeretem ; azok 

 elől elvből kitérek, mert arról, a mit a mo- 

 dern társadalom „érdem" alatt érteni szokott, 

 nekem saját külön meggyőződésem van. Nem 

 ismerek érdemet, csupán csak kötelességet, a 

 melyet mindenki azon a ponton, a hol mű- 

 ködnie kell, képességeihez mérten teljesítsen. 

 Különösen áll ez a kulturális és tudományos 

 köztéren és még inkább a nii szeretett hazánk- 



frisch, wie selbst auch jetzt noch, weiter- 

 arbeiten. Er lebe hoch ! 



Hierauf antwortete Otto Herman beiläufig 

 wie folgt : 



Meine Herren — beinahe sagte ich : meine 

 lieben Kinder ! 



Bewegten Herzens danke ich Euch für 

 diese Freude, die mich im Innersten bewegt 

 und viele Gedanken in mir anregt. 



Siebzig Jahre, das ist für den Menschen 

 ein langer Zeitraum, und wer dieses Alter 

 in voller Rüstigkeit erlebt, der kann dem 

 Schicksal dankbar sein ; — ich bin es auch ! 

 Der siebzigste Geburtstag kann auch An- 

 lass zur Freude sein, und zwar für Jene, die 

 von Wohlwollen hierher geleitet wurden ; 

 für den aber, der die Last von siebzig 

 Jahren trägt, kann diese Jahreswende nur 

 Anlass zur Rechenschaft sein. Die Bahn führt 

 nicht mehr nach aufwärts ; sie führt viel- 

 leicht noch eine kurze Weile auf einem Pla- 

 teau, um dann nach abwärts zu leiten, viel- 

 leicht jäh zu enden : zur Rückkehr in den 

 Schoss der Mutter Natur. 



Glaubt ja nicht, dass diese Betrachtung 

 bei mir Ausfluss der Melancholie ist. Wer, 

 wie ich, dem Tode so oft ins Auge geblickt 

 hat ; wer die Bedeutung des einzelnen Men- 

 schen angesichts des Weltalls zu erfassen 

 auch nur bestrebt war ; wer prähistorische, 

 stumme Menschenspuren aufgesucht und er- 

 kannt hat, welche vom Wesen des urmensch- 

 lichen IndÍAÍduums keine Kunde geben, der 

 entsagt leichten Herzens den Regungen des 

 Egoismus und erwartet ruhigen Gemüthes 

 das Unabänderliche : die Rückkehr dahin, 

 woher alles Leben gesetzlich kommt, um 

 gesetzlich zurückzukehren ! 



Aber ein Rückblick auf das Wesentlichste 

 der Laufbahn, die man zurücklegt, ist — auf 

 der Höhe des Lebens angelangt — nur na- 

 türlich. 



Das wisst Ihr Alle, dass ich mir zuge- 

 dachte öfi'entliche Festlichkeiten nicht liebe ; 

 ich gehe ihueu grundsätzlich aus dem Wege, 

 weil ich von dem, was die moderne Gesell- 

 schaft unter „Verdienst" versteht, ineine 

 eigene Ansicht habe. Ich kenne kein Ver- 

 dienst, sondern nur Pflicht, die Jeder auf 

 dem Punkte, wo er zu wirken hat, in dem 

 Masse erfüllen soll, welches seinen Fähig- 

 keiten entspricht. Das gilt besonders auf 



