XLI 



ban, a hoi ezer ok toszi szükségessé a köte- 

 lesség tízszeres teljesítését ; mert hiszen a 

 liibánkon kiviili több évszázados visszamara- 

 dást kell helyrehoznunk ! 



Ez utóbbi szempontból tekintve, törekvéseim 

 eredményével éppen nem vagyok megelégedve 

 és csak egyetlen okom van arra. hogy ne vá- 

 dolhassam magamat : nem tehettem mindig 

 azt és úgy, a mit és a hogy jónak láttam ; 

 a körülmények, melyek erősebbek voltak ná- 

 lamnál, alkották az akadályt ; és elvégre én 

 is csak egy ember vagyok. 



Egy dolog azonban teljes megnyugvást ád : 

 egyetlen, soha el nem árult czélom az volt 

 és marad váltig is, hogy hazámnak, nem- 

 zetemnek szolgáljak a kultúra terén, teljes 

 akaraterőmmel és egész szivemmel. 



Egészen tudatosan kezdtem a küzdelmet két 

 karddal. Az egyikkel a nemzet nyelvén befelé 

 harczoltam, a másikkal idegen nyelveu kifelé; 

 az utóbbival — bár csak szerény területen — 

 annak az elismeréséért, hogj' van magyar 

 kultúra, mely helyet követelhet és követel is 

 az emberiség egyetemes kultúrájában. 



És ha ez a harcz eredményeket mutathat 

 fel, az nem az én érdemem. Az oroszlánrész 

 azoké, a kik hozzám csatlakoztak, a leik tá- 

 mogattak, a'kik bennem megbíztak. 



Azt a férfit, a ki az imént szivéből szivem- 

 hez szólt, — PuNGUR Gyulát — több mint 

 harmincz esztendeje én buzdítottam először a 

 szabad természet ölén, és ő sohasem ingott 

 meg ; megvan a szilárd czélja : a természet- 

 tudomány s a mi drága nyelvünk. Mindazok, 

 kik most körülvesznek, azok is, kik rólam a 

 távolban megemlékeznek, a mi iskolánkhoz tar- 

 tozóknak vallják magukat. Mindn3'ájan ragasz- 

 kodnak a mi kedves központunkhoz, melynek 

 nincs hivatalos órája, melynek a tárgyszeretet 

 a szabályzata. 



Hát még a bizalom ! A sors kedvezése ügy 

 hozta, hogy három férfiúra találtam életem 

 útján. Ezek megértettek, ezeknek bizalma 

 soha meg sem ingott, ők a legnagyobb kava- 

 rodásban sem értettek félre, mindig biztos 

 védőbástyáim voltak. 



Aqaila XII. 



culturelli'iu und wissenschaftlichem öffentlichen 

 Gebiet und ganz besonders in unserem ge- 

 liebten Vaterlande, wo es aus ta,usend Grün- 

 den nothwendig wäre, die Pflicht zehnfach 

 zu erfüllen: gilt es doch, den unverschuldeten 

 Rückstand von Jahrhunderten wett zu machen! 



Von diesem letzteren Standpunkt geoom- 

 men, bin ich mit dem Ergebniss meiner Be- 

 strebungen gar nicht zufrieden und habe nur 

 einen einzigen Grund, mich nicht anzukla- 

 gen : ich konnte nicht immer so und das 

 thun, wie und was ich für gut hielt — Ver- 

 hältnisse, die stärker waren als ich, bildeten 

 das Hinderniss ; und überdies war ich ja nur 

 ein einzelner Mensch. 



Eines gibt mir aber volle Beruhigung : mein 

 einziges, nie verrathenes Ziel war und ist 

 meinem Vaterlande, meinem Volke auf dem 

 Gebiete der Cnltur zu dienen, mit ganzer 

 Willensstärke und mit ganzem Herzen. 



Ganz bewusst nahm ich den Kampf mit 

 zwei Schwertern auf. Mit dem einen, der Mut- 

 tersprache, kämpfte ich nach innen, mit dem 

 anderen der fremden Sprachen nach aussen ; 

 mit letzteren — wenn auch nur auf beschei- 

 denen Gebieten — um Anerkennung dessen, 

 dass es eine' ungarische Cultur giebt, die 

 einen Platz in der Gesammtcultur der Mensch- 

 heit beanspruchen kann und auch beansprucht. 



Und wenn dieser Kampf Erfolge aufweisen 

 kann, so ist ja das nicht mein Verdienst. Den 

 Löwenantheil haben Jene, die sich mir an- 

 schlössen, die mich unterstützten, die mir 

 vertrauten. 



Der Mann, der soeben zu mir vom Herzen 

 zu Herzen sprach — Julius Pungür — wurde 

 vor mehr als dreissig Jahren von mir, draus- 

 seu in der freien Natur angeregt und wankte 

 nie ; er hat sein festes Ziel : Naturwissenschaft 

 und unsere theure Sprache. Alle die mich 

 hier umgeben und auch jene, die meiner in 

 der Ferne gedenken, sie bekennen sich zu 

 unserer Schule. Alle hängen an unserer lieben 

 Centrale, die keine Amtsstunde kennt, deren 

 Reglement die Liebe zur Sache ist. 



Und erst das Vertrauen ! Ein gütiges Ge- 

 schick fügte es, dass ich auf meinem Lebens- 

 wege drei Männer traf, die mich verstanden 

 haben, deren Vertrauen nie wankte, die mich 

 selbst im grössten Gedränge nicht missver- 

 standen, die für mich stets den sicheren Hort 

 bildeten. 



VI 



