186 



Északi heg-yvidék. — Nördliche Erhebung. 



(72 adat.) - (72 Daten.) 



L. (F.) 

 Lk. (Sp.) 



Febr 26. 

 Mai 8. 



Szokolyahutta. 

 Csorbái tó. 



J. (Sch.) — 07 nap (Tage) 

 K. (il/.) — Mart. 25. 



Az érkezés pentádonként. — Die Ankunft nach Pentaden. 



II. III. 



15—19. 2Ü— 24. 25—1. 2— G. 



1. 2. 8. 25. 



G— 10. 



11-15 



Az adatok igen egyenlőtlenül oszlanak el 

 az egyes régiókban, s habár ez által az ered- 

 mények niegbizhatósága csökken, mégis össze 

 fogjuk liasonlitani az egyes régiókat, és meg- 

 kiséreljiik a vonulási typus megállapítását. 

 Minthogy itt is majdnem kizárólagosan át- 

 vonulási adatokról van szó, azért nem eliminál- 

 tam a késői adatokat, mert a régiók közép- 

 számainak a kölcsönös helyzetén úgy sem 

 változtatnak, főleg pedig azért nem, mert 

 voltaképpen az erdcú szalonka a lehető leg- 

 jobban megíigyelt faj, a melyet nem alkalom 

 adtán vesznek észre, hanem vámak. Hogy a 

 megfigyelések tényleg megbízhatóak, azt a leg- 

 szebben az a körülmény bizonyítja, hogy évről 

 évre ismétlődő állandó vonásokat találunk a 

 szaloid<a fülvonulásában. 



Ilyen állandó vonás először is a nagy inga- 

 dozás és a sorozat tarkasága — Febr., Mart., 

 Apr. gyakran közvetlenül egymás mellett — , 

 a melyek állandó kisérői az átvonulási .jelen- 

 ségeknek. 



A középszámok viszonylagos helyzete is 

 állandó. Aránytalanul korai mindig a nyugati 

 rész ; a dunántiili dombvidék középszáma vagy 

 . egyezik az alföldével, vagy pedig korábbi. 

 Aránytalanul késő ndndig a kelé rész, — a két 

 hegyvidék középszáma mindig közel áll egy- 

 máshoz. Az erdei szaloidín fölvonulása tehát 

 ugyanazokat a sajátságokat mutatja, mint a 

 fehér barázdabillegetőé, teiiát annak a vonulási 

 typusába fogjuk sorolui. 



Egy harmadi'k állandó vonás egyrészt a 

 dunántiili dombvidék és alföld, másrészt a két 

 hegyvidék középszámai közötti nagy intervallum, 



Die Daten sind sehr ungleichmässig auf die 

 Regionen vertheilt und obzwar dadurch die 

 Verlässlichkeit der Resultate leidet, werden 

 wir doch die Regionen miteinander vergleichen 

 und versuchen, den Zugstypus zu bestimmen. 

 Indem es sich hier beinahe ausschliesslich 

 um eine Durchzugserscheiuung handelt, wur- 

 den die späten Daten nicht eliminirt; die 

 gegenseitige Lage der Regionenmittel würde 

 auch ansonsten unverändert bleiben. Haupt- 

 grund war jedoch, dass eben die Waldschnepfe 

 die mögliclist bestbeobachtete Art ist, indem 

 dieselbe nicht gelegentlich gesehen, sondern 

 erwartet wird. Dass die Beobachtungen wirk- 

 lich verlässlich sind, wird am schönsten durch 

 den Umstand bewiesen, dass der Zug der 

 Waldschnepfe sich von Jahr zu Jahr wieder- 

 holende ständige Züge aufweist. 



Ein solch constanter Zug ist erstens die 

 grosse Schwankung und die Buntheit der 

 Reihe — Feber, März, April oft unmittelbar 

 nebeneinander — welche gewöhnKche Attri- 

 bute der Durchzugserscheinungen sind. 



Die gegenseitige Lage der Regionenmittel 

 ist auch ständig. Unverhältnissmässig früh 

 ist immer der westliche Theil ; das Mittel des 

 Hügellandes jenseits der Donau gleicht ent- 

 weder dem der Tiefebene oder ist friilier. 

 Unverhältnissmässig spät ist immer die öst- 

 liciie Erliel)ung, die Mittel der nördlichen und 

 östliciien Erhebung sind immer nahe neben- 

 einander. Der Zug der Waldschnepfe weist 

 daher dieselben Eigenschaften auf, wie jene 

 der weissen Bachstelze, weshalb derselbe 

 diesem Zugstypus angereiht wird. 



Ein dritter ständiger Zug ist das grosse 

 Intervall zwischen dem Mittel der Tiefebene 

 und des Hügellandes jenseits der Donau 



