356 
a esiräzö szemet; munkájával egész sorokat 
mentett meg a hosszúéletű drótféregtől. 
Emez észleletem teljesen megegyezik Varst 
SAypor palásti plébános úr tapasztalatával" és 
feleletet ád arra: miért lepi el a varjú a kelő 
tengerivetés egyes foltjait és kapar ki annyi 
tengeriszálat, hogy a vetést helyenként meg 
kell ismételni. És megértjük azt is, miért sikerül 
a második vetés, miért nem vágja ki a varjú 
azt is? Mert már megtisztította a talajt a drót- 
féregtől, melynek jelenlétéről a gazdának a 
vetés idején tudomása nem volt. 
Nem szabad ugyanis felednünk, hogy bizo- 
nyos csekélyszámú drótféreg is, mely az előző 
év sűrű gabonavetésében nyomot se hagyott 
s így a varjú figyelmét is elkerülte, az ugyan- 
oda ritka sorokba ültetett tengerit jórészben, 
vagy teljesen is megsemmisítheti. S ha nincs 
ott a varjú, a kipusztult foltokon a második 
vetés is áldozatul esik. 
A nagybecskereki határ varjai tehát ez év 
májusában hasznos és emberi erővel nem pótol- 
ható munkát végeztek, mert éppen a földben 
rejtőző káros rovarokból került ki táplálékuk 
jelentékeny része. S hogy e munkálkodásuk 
közben a tavaszi vetéseken nem okoztak kárt, 
bizonyítja a nagybecskereki népes varjútelep 
közvetlen környékén lévő gabona kifogástalan 
tömöttsége. 
Intézetünk asszistense, SCHENK JAKAB úr velem 
egyidejűleg a főváros határában lévő Haros- 
szigeten gyűjtött 75 varjúfiók-gyomrot. Ezek- 
ban a rovaralkatrészek tömege ormányos bogár 
(Otiorhynchus, Psallidium, Cleonus, Tanyme- 
cus, Myniops, Phyllobius) és cserebogárálcza. 
Különösen a csapó-cserebogár (P. fullo) álczája 
találkozik nagy számmal. Pestmegye könnyű 
talaján tehát a homokvidék jellemző rovar- 
faunájához mérten más a vetési varjú főtáp- 
láléka, mint a torontáli nehéz talajon. 
" Aguila VIII. p. 276—277. Lásd Hauer Bélának 
"A vetési varjú életmódja és gazdasági jelentősége 
stb." ezimii értekezését e kötet 325. és köv. lapján. 
diese Arbeit wurden ganze Keihen von dem 
langlebigen Drahtwurme errettet. 
Diese Beobachtung stimmt ganz genau mit 
der des Herrn Pfarrers ALexanper Varst* aus 
Palást und beantwortet uns die Frage, warum 
die Kráhe einzelne Theile der keimenden 
Maissaat so stark befliegt, und warum die- 
viel Maispflänzchen 
die Saat erneuern 
musste. Auch lässt es sich daraus erklären, 
warum die zweite Saat gelingt, warum die 
Krähe auch diese nicht zugrunde richtet! Sie 
reinigte schon nämlich den Boden von den 
Drahtwürmern, deren Vorhandensein aber dem 
Besitzer nicht bekannt war. 
Man darf nicht vergessen, dass auch eine 
gewisse kleinere Anzahl Drahtwürmer, welche 
sich in der vorjährigen dichten Getreidesaat 
nicht bemerkbar machte und auch von der 
Krähe übersehen wurden, den auf dasselbe 
Feld in Reihen gesetzten Mais zum grössten 
Theile oder auch ganz zugrunde richten 
können. Falls die Krähe nicht dort wäre, 
würde auch die zweite Saat auf den ver- 
nichteten Strecken zugrunde gehen. 
Die Krähen in der Gegend von Nagy- 
becskerek verrichteten daher im Mai 1. J. 
eine nützliche, durch Menschenkraft nicht 
ersetzbare Arbeit, indem eben die im Boden 
verborgenen schädlichen Insekten die Haupt- 
nahrung derselben bildeten. Dass sie während 
dieser Arbeit in den Saaten keinen Schaden 
anrichteten, bewies die unanfechtbar dichte 
Getreidesaat in der unmittelbaren Nähe der 
volkreichen Colonie von Nagybecskerek. 
Der Assistent Institutes, Herr 
JAKOB Scuenk, sammelte gleichzeitig mit mir 
auf der Donauinsel Häros in der Nähe der 
Hauptstadt 75 Kräheningluvialien. Das Gros 
der Insektennahrung bilden die Riisselkafer 
(Otiorhynchus, Psallidium, Cleonus, Tany- 
mecus, Myniops, Phyllobius) und Zingerlinge. 
Besonders häufig ist der Walkerengerling 
(P. fullo). Auf dem leichten Boden des Comi- 
tates Pest ist also die Hauptnahrung der 
Saatkrähe, durch die charakteristische Insek- 
tenfauna des Sandbodens bedingt, eine an- 
dere, als in dem schweren Boden von To- 
rontäl. 
selbe stellenweise so 
herauszieht, dass man 
unseres 
* Aquila VIII p. 276—277. S. den Artikel: „Lebens- 
weise und landwirthschattliche Bedeutung der Saat- 
krähe ete.“ von B. v. Haver. Seite 325 dieses Bandes. 
I 
