zavarja meg s a varjü ezt a pillanatot hasz- 
nälja föl arra, hogy prédäjät megragadja. 
Avval, hogy belevontuk a lätötengelyt ill. 
a látóteret, és a rablónak a prédája fölé való 
emelkedését, megtaláltuk azt a kulcsot, a mely- 
nek segítségével egész sereg hasonló jelen- 
séget magyarázhatunk meg. 
A varjúnak ez a rövidke fölröppenése leg- 
elemibb foka annak a némely madárfajnál 
igen magas fejlettségű képességnek, a mit 
, Szitálás"-nak vagy , függés"-nek nevezünk; 
ebből ered egyik legismertebb kis ragadozónk- 
nak, a vörös veresenek — Cerchneis tinnuncu- 
lus L. — német népies elnevezése Küttel- 
falke, szitálósólyom. Ez a madár körülbelül 
a legjobb szitáló. Rétek és tarlók fölött jár 
bizonyos — körülbelül 15 métert kitevő — 
magasságban, könnyedén forgatja a fejét hol 
jobbra, hol balra, hogy lepillantson a földre ; 
egyszerre csak olyan állásba helyezkedik, hogy 
kiterjesztett farka függőleges helyzetbe jut, 
bizonyos szög alatt élénken csapkod a szár- 
nyaival, hogy se nem emelkedik, se nem sülyed, 
miközben farka a vízszintes elmozdulást gátolja 
meg, úgy hogy a madár úgyszólván egy helyen 
függve marad a levegőben. Ebben a helyzet- 
ben élesen vizsgálja a földet; a mint meg- 
pillantja a prédát, függőlegesen lezuhan a föld 
felé és csak annak a közelében terjeszti ki 
ismét a szárnyait, hogy ne ütődjék. Tiszta 
sor, hogy itt a látótengely, illetőleg préda — 
akár egér, akár gyik — vízszintes látóköre döntő 
szerepet játszik: az áldozat nem, vagy csak 
későn veszi észre a veszedelmet, mely függő- 
leges irányban csap le. 
Egérnagyságú tárgyakra nézve a vércse látó- 
távolsága körülbelül 15 méter. Sokszor láthat- 
juk azt, hogy a madár, mikor szitálni akar, 
valósággal — csillagászati és fényképészeti mű- 
szóval élve — , beállítja" magát, még pedig 
a szemhez, mint fényfölfogó készülékhez és a 
préda távolságához viszonyítva. 
A Mezőségi tósorozaton sokszor figyeltem 
meg a rárót — Pandion haliaetus L. — 
a mint szabályszerű időközökben végig járta 
az egész sorozatot, mindig ugyanegy magas- 
ságban, melyet kb. 20 méterre becsültem. Idő- 
röl-idöre szitälva, „függve“ maradt a madár, s 
ha prédát pillantott meg, függőlegesen lecsapott 
363 
wird eben dadurch verwirrt und diesen Moment 
benützt die Krähe, um die Beute zu greifen. 
Durch das Einbeziehen der Sehaxe, bezw. 
des Gesichtsfeldes und das Erheben des 
Räubers über seine Beute, haben wir den 
Schlüssel für eine ganze Reihe von Erschei- 
nungen und für ihre Erklärung erhalten. 
Der kurze Aufflug der Krähe ist die pri- 
mitivste Stufe dessen, was wir bei einer 
Reihe von Vogelarten hochentwickelt als 
„Ritteln“ oder „Rütteln“ kennen, woher der 
volksthümliche Namen eines der bekanntesten 
kleinen Raubvögel, des „‚JFüttelfalken“ — 
Cerchneis tinnuneulus L. — stammt. Dieser 
Vogel ist so ziemlich der beste Rüttler. Über 
Wiesen und Stoppelfelder streicht der Vogel 
in eimer gewissen, etwa 15 Meter betragen- 
den Höhe dahin, den Kopf leicht bald links, 
bald rechts wendend, um auf dem Boden zu 
spihen; plötzlich richtet er den Körper so, 
dass der ausgebreitete Schwanz senkrecht zu 
stehen kommt, die Flügel schlagen lebhaft 
unter einem gewissen Winkel, damit weder 
ein Sinken noch ein Erheben erfolgt; der 
Schwanz hemmt die horizontale Fortbewegung, 
somit bleibt der Vogel sozusagen in der Luft 
hängen. In dieser Lage spähet er scharf auf 
den Boden; sobald er Beute erblickt, lässt 
er sich in senkrechter Richtung gegen den 
Boden fallen und breitet erst nahe am Boden 
die Flügel aus, um das Auffallen zu ver- 
meiden. Es ist offenbar, dass hiebei die Seh- 
axe, resp. der horizontale Gesichtskreis der 
Beute eine entscheidende Rolle spielt, sei es 
nun eine Maus oder Eidechse: sie bemerken 
nicht, oder erst spät die Gefahr, welche in 
senkrechter Richtung über sie kommt. 
Die Sehweite für den Rüttelfalken ist bei 
Objecten von Mausgrösse circa 15 Meter und 
bemerken wir oft, dass sich der Vogel, um zu 
rütteln förmlich „einstellt“, wie die Astro- 
nomen und Photographen sagen, u. zw. im 
Verhältniss zum Auge als optischen Apparat 
und der Entfernung der Beute. 
An der Seereihe der Mezöseg beobachtete 
ich vielfach den Fischadler — Pandion 
haliaetus L. — der in regelmässigen Zeit- 
räumen die ganze Reihe beflog, stets in der- 
selben Höhe, die ich auf circa 20 Meter 
schätzte. Von Zeit zu Zeit blieb der Vogel 
rüttelnd „hängen“ und wenn er Beute er- 
blickte, stürzte er senkrecht ins Wasser, um 
46* 
