Az Alföld legérdekesebb szitälöja azonban 
a jégmadár — Alcedo ispida L. — A Tisza 
és Duna úgynevezett holt ágainál, sokszor azon- 
ban az áradás után visszamaradt apróbb tócsák- 
nál is, a melyek csak úgy hemzsegnek az 
apró haltól, de teljesen kopár szélűek, a jég- 
madár mindig a parton ül egy göröngyön vagy 
más hasonlófélén. Időről-időre a víztükör fölé 
repül, s itt 2—2°5 méter magasságban szitälva 
függve marad. Ha megpillantja a prédát, akkor 
ólomdarabként lezuhan a vízre, hogy csak úgy 
locscsan — éppen úgy, mint a halászráró. A 
napfényben szitáló jégmadár egyik legpom- 
pásabb, legragyogóbb jelensége madárvilá- 
gunknak. 
Egész röviden még hosszúszárnyú vizimada- 
rainkat akarom fölemlíteni, a melyek — hogy 
úgy mondjam — emeletesen szitalnak és szin- 
tén prédájuk látótengelyét aknázzák ki. A 
mezőségi tavakon Hydrochelidon migra L., 
Sterna hirundo L. és néhanapján — tavasz- 
szal — Larus canus L. is gyakran egyidejű- 
leg volt látható. A kis Hydrochelidon alig 
2—25 méter magasságban vadászott; a na- 
gyobb Sterna — gyönyörűen szitálva 
méteres, a sirály még nagyobb magasságban. 
Norvégia sarkvidékein anagy dolmányos sirályt, 
az ezüstös sirályt és karcsú északi csért láttam 
szitálni. Az egészből körülbelül az a szabályos- 
ság derül ki: minél nagyobb a madár, amnál 
nagyobb a préda, és annál nagyobb a látótávol- 
ság, ill. annál magasabb a szítálás; a sikeres 
fogásra, nézve döntő az áldozat látótengelyének 
iránya. 
Még csak nehány szót kell szólanom Luca- 
nus* véleményeirél, a mit az elején emlitet- 
tem föl. Abban az időben, mikor az erdélyi 
rész szivében fekvő erdőtlen területen még 
sok nagy gulya legelt — még pedig a 
mult század közepénél jóval innen — nem 
volt ritkaság az elhullott marha, a melyet 
kizárólag a nagy dögkeselyűk — különösen 
barna, másnéven barát, ritkábban fakó keselyű 
— takarították el. Ha nem volt dög, akkor 
a környékező erdélyrészi havasokban volt a 
hálótanyájuk, közvetlen megfigyelésem - sze- 
rint 1000 méternél magasabb sziklatarajokon 
" Die Höhe des Vogelzuges auf Grund aeronau- 
tischer, Beobachtungen. Journ. f. Orn. 1901. Heft I, 
Du. ff. 
3945 
365 
Der interessanteste Rüttler aber ist im Al- 
föld der Eisvogel — Alcedo ispida L. An 
den sogenannten todten Armen der Tisza 
und Duna, oft auch an Lachen, die 
Überschwemmungen zurückblieben, von klei- 
nen Fischchen wimmeln, aber ganz kahle 
Ränder haben, sitzt der Eisvogel stets am 
Rande auf einer Erdscholle u. dgl. Von Zeit 
zu Zeit begibt er sich über den Wasserspiegel 
und bleibt in einer Höhe von 2—2'5 Meter 
rüttelnd hängen. Erblickt er die Beute, so 
lässt er sich wie ein Stück Blei ins Wasser 
fallen, dass es nur so plätschert — ganz wie 
der Fischaar. Der im Sonnenschein rüttelnde 
Eisvogel ist eine der prächtigsten, funkelnden 
Erscheinungen unserer Vogelwelt. 
nach 
Ich will hier in Kürze nur noch unserer 
langflügeligen Wasservögel gedenken, welche 
— man könnte sagen — nach Stockwerken 
rütteln und ebenfalls die Sehaxen ihrer Beute 
ausnützen. Auf den Seen der Mezöseg waren 
oft Hydrochelidon nigra L., Sterna hirundo L. 
und mitunter — im Frühjahr — auch Larus 
canus L. zu gleicher Zeit zu sehen. Die kleine 
Hydrochelidon betrieb ihre Jagd in kaum 
29:5 Meter Höhe; die grössere Sterna — 
sehr schön rüttelnd — in 35-45 M. die 
Möve noch höher. Im polaren Norwegen sah 
ich die grosse Mantelmöve, die Silbermöve und 
die so fein gebaute arktische Seeschwalbe rüt- 
teln. Aus dem Ganzen ergibt sich als bei- 
läufige Formel: je grösser der Vogel, desto 
grösser die Beute und desto grösser die Seh- 
weite, resp. höher das Rütteln; der Erfolg 
hängt wesentlich von der Sehaxe des Opfers ab. 
Ich habe hier nur mehr einige Worte über 
v. Lucanus’ Annahme,* deren ich eingangs 
erwähnt habe, zu sagen. Zur Zeit, als der 
waldlose Theil im Herzen Siebenbürgens als 
Weideplatz für zahlreiche, grosse Rinder- 
heerden diente, u. zw. bis über die Mitte des 
vorigen Jahrhundertes, 
Rinder nicht zur Seltenheit und wurden diese 
ausschliesslich durch die grossen Aasgeier 
— besonders Kuttengeier, seltener weissköpfige 
Geier — vertilgt. Wenn es kein Aas gab, 
hatten diese Vögel ihre Schlafplätze im Rand- 
Hochgebirge des siebenbürgischen Landes- 
gehörten gefallene 
* Die Höhe des Vogelzuges auf Grund aeronau- 
tischer Beobachtungen ete. Journ. f. Ornith. 1902. 
Heft I. pag. 1 u. f. 
