ganske udenfor vore Evner at beskjæftige os med de saa- 

 kaldte »skjulte« Naturkræfter. 



Det kunde synes overflødigt, ja maaskee endog skade- 

 ligt, paany at ville drage Tanken hen paa Ting, som 

 Publikum helst maatte glemme. Men det er dog neppe 

 saa. En Appel til PubHkums sunde Fornuft maa være paa 

 sin Plads, naar Romanforfattere søge at bringe den paa 

 Afveie, og naar endog praktiske .Magnetiserer atter be- 

 gynde at drive deres Uvæsen her i Landet. 



Naar man taler om den dyriske Magnetismes Phæ- 

 nomener, maa man adskille to Klasser, som ogsaa i deres 

 historiske Fremtræden høre til et forskjeliigt Tidspunkt 

 og tildeels ere knyttede til forskjeliige Navne. Den ene 

 Klasse Phænomener indbefatter dem, som viste sig i Mag- 

 netismens første Periode, under Mesmers^) Hænder, den 

 anden Klasse fremtraadte senere, under Puységur og 

 de følgende Magnetisører. 



Om den første Klasse Phænomener have vi nøiagtige, 

 offentliggjorte Beretninger, forfattede af de videnskabe- 

 lige Kommissioner, som den franske Regjering nedsatte 

 for at undersøge Magnetismen. De støtte sig deels paa 



Friedrich Anton Mesmer blev født i Sveits 1734; studerede Læge- 

 videnskaben i Wien, navnlig under van Swieten og Haén, og tog 

 Doktorgraden 1766 med en Afhandling: »Om Planeternes Ind- 

 flydelse paa det menneskelige Legeme«, i hvilken han først ud- 

 viklede sin Lære om den dyriske Magnesisme. Han praktiserede 

 i Wien; men misfornøiet over, at Videnskabsmændene ikke vilde 

 anerkjende hans Lære eller seeResultater af hans Behandling, drog 

 han 1777 til Paris. Her vandt han uhyre Tilløb af Publikum, førte 

 Kampe med de lærde Selskaber, praktiserede i flere Aar og gav 

 mod høi Betaling Kursus i sine Læresætninger og sin Methode. 

 Da Revolutionen brød løs, trak han sig tilbage, levede sine senere 

 Aar i Sveits og skal være død 1815. 



1* 



