51 



Hvad vil det sige: »hun vaagner i sig selv?« — 

 at komme i en vaagen Tilstand og dog vedblive at sove, synes 

 at være en Selvmodsigelse. Men Modsigelsen ligger dog 

 kun i Ordene; Udtrykket maa betragtes fra en Magnetisørs 

 Standpunkt; thi der er her som andensteds en egen 

 Terminologi. Og dog er der noget Rigtigt i Udtrykket. 

 Vi kjende Alle en lignende Tilstand, en Tilstand i hvilken 

 Individet, skjøndt stedse sovende, dog i mange Hen- 

 seender handler som vaagent. Vi vide jo, at den Sovende 

 ikke altid forbliver rolig paa sit Leie , undertiden reiser 

 han sig, begynder at tale, ja begynder at gaae omkring i 

 Værelset og foretage Handlinger, som vi ellers kun ere 

 vante til at see foretagne af en Vaagen. Det er den 

 Tilstand, som allerede er nævnt i det Foregaaende: 

 Søvngængertilstanden, den naturlige Somnambulisme. 

 Vi maae betragte den nølere, thi den frembyder mange 

 Punkter, der ere analoge med den kunstige, den magne- 

 tiske SomnambuUsme. 



Vi have allerede omtalt Søvnen og sagt, at Orga- 

 nismen under den stod i el forandret Forhold til Om- 

 verdenen baade med Hensyn til dennes Indvirkninger 

 og med Hensyn til Organismens Tilbagevirkning paa den. 

 Omverdenens Indvirkninger komme som bekjendt til Indi- 

 videts Bevidsthed gjennem Sandseorganerne og de fra disse 

 til Nervesystemets Centraldeel gaaende Nervetraade ; i vaagen 

 Tilstand modtager Bevidstheden ad denne Vei en Mængde 

 Budskaber fra Omverdenen, men under Søvnen er For- 

 holdet noget forandret. Vel er Sandsningen ikke ophævet, 

 thi ellers kunde man jo ikke f. Ex. vækkes ved en Lyd, men 

 Ledningen fra Sandseorganet til Centrum er svækket; mange 

 Indtryk paa Sandseorganerne gaae derfor upaaagtede hen, og 

 kun de stærkere Indtryk formaae at vække Sjælens Virk- 



4* 



