56 



finde, f. Ex. hos Blindfødte, da forstaaer man, at Som- 

 nambulen kan gribe mangt et sagte udtalt Ord^ kan ved 

 Følelsen opfatte Forhold, som det sunde, vaagne Menneske 

 ikke kan; Alt dette understøttes nu hos Somnambulen 

 derved, at Opmærksomheden udelukkende rettes paa den 

 Gjenstand, der er Tale om, medens dog Maaden, hvorpaa 

 hun kommer til Kundskab om Tingene, paa Grund af 

 Sandsebedragene opfattes galt af hende selv. Vide vi nu 

 fremdeles, at Somnambulen gjennemgaaer en Art methodisk 

 Dressur, at hun i Begyndelsen, inden den somnambule 

 Tilstand har naaet sin høieste Udvikling, maa ledes af 

 Magnetisøren i den Retning, i hvilken han vil have hendes 

 Opmærksomhed henvendt, at hun i sine Svar i høi Grad 

 viser sig afhængig af de Spørgsmaal, der rettes til hende (et 

 Forhold som allerede Puységur gjorde opmærksom paa), 

 at hun fremdeles, vistnok paa Grund af den tilstedeværende 

 Smertefornemmelse, fra først af ledes til at henføre alle 

 Sandseopfattelser til Hjertekulen eller dog til abnorme 

 Steder, — saa have vi heri en saadan Række af Veie 

 aabne for det ufrivillige eller halvfrivillige Bedrag, at vi 

 maa fordre endnu langt stærkere Beviser end de fore- 

 hggende, førend vi forlade Læren om Synssandsens og 

 Lysets gjensidige Forhold og antage nye Adgange for Lys- 

 billederne til Bevidstheden. 



Men Magnetisørerne lade sig ikke nøie med den 

 almindelige Synsevne, blot henflyttet til et andet Organ. 

 Synsevnen forøges, Somnambulen seer Gjenstande, »som 

 paa Grund af deres Fiinhed ligge udenfor vor sædvanlige 

 Sandsesphære.i' Hun seer en fra Magnetisøren udstraa- 

 leude Glands, seer ham omgiven som af en Helgenglorie, 

 seer Udstrømning af en Lysmasse fra hele hans Legeme. 

 Fischers Somnambule saae sig og Magnetisøren omgivne 



