70 



Knappenaal dybt ind i Haanden, men fik samme Resultat; 

 Ufølsomheden var fuldstændig. Efter nogle Øieblikkes 

 Forløb gjorde hun nogle Bevægelser og skød Tæpperne ned 

 mod Foden af Sengen. »Hun vil staae op«, sagde hendes 

 Moder. Og derpaa hævede hun sig med en kraftig men 

 blød og næsten yndig Bevægelse og uden Hændernes Hjælp 

 overende i Sengen, og reiste sig endelig, uden at bringe en 

 Fold i Uorden paa sit hvide Skjørt, op i Aabningen mellem 

 Sengeomhænget. Hovedet holdt hun let bøiet forover og 

 lilvenstre , begge Armene hang ned langs Siderne af 

 Legemet, med deres nederste Deel fjernet fra Kroppen og 

 Hænderne tilbagebøiede med Haandfladerne fortil; det 

 venstre Been holdt hun en Smule krummet og Bækkenet 

 let heldet. Saaledes gjengav hun nøiagtigt Stillingen paa 

 et Billede af den »ubesmittede Undfangelse«, som er 

 meget udbredt paa Landet, og heller ikke om hendes 

 Ansigtsudtryk kan jeg give nogen bedre Forestilling end 

 ved at henvise til det nævnte Billede; og hun gjengav 

 det Alt med en fuldkommen Naturlighed. Derpaa frem- 

 sagde hun flere Bønner; men, tvertimod hvad Tilfældet 

 havde været ved Sangen, med hurtige, forvirrede Ord, 

 som jeg ikke kunde forstaae. Jeg løftede flere Gange og 

 lidt efter lidt begge hendes Arme opad til en ret Vinkel 

 med Kroppen; de sank sagte tilbage med en jævn Be- 

 vægelse, og Hænderne indtoge atter deres forrige Stilling. 

 Flere Gange forsøgte jeg ogsaa at føre Underarmene ind 

 til Kroppen og bøie Hænderne indad , men Statuen kom 

 stedse frem paany. Endelig sank hun sammen og indtog 

 med en upaaklagelig Holdning sit forrige udstrakte Leie 

 og sin ubevægelige Stilling, for nogen Tid efter at 

 begynde forfra med de samme Bevægelser. Den Syge 

 syntes træt af de Forsøg, jeg havde gjort med hende. 



