98 



Verden. De indfødte buddhistiske Geographer indsaae 

 vel Vildfarelsen, men de havde ingen Lyst til at berøve 

 deres egen den Berømmelse, som var bleven den tillagt, 

 og søgte derfor efter Evne at bringe Virkeligheden i 

 Samklang med Mytherne ved at udsprede Sagn om øde- 

 læggende Jordskjælv og Indbrud af Havet, hvorved den i 

 Tidernes Løb skulde være bleven indskrænket til sin nu- 

 værende Størrelse. Hverken hinduiske, arabiske eller 

 persiske Historieskrivere vide imidlertid noget om saa- 

 danne Katastropher: de geologiske Vidnesbyrd tale mod 

 dem snarere end for dem. Øen ligger desuden ikke i 

 Forlængelsen af Dekans Bjergsystem, og Dyre- og Plante- 

 livet ligner ikke mere Forindiens, end man kunde vente af 

 saa nærliggende Lande. Fra Hinduerne udbredte Kund- 

 skaben om Ceylon sig til Europa, og Størrelsen voxede med 

 Afstanden, saa at Øen tilsidst opfyldte det hele Rum 

 mellem China og Afrika og i Syd naaede forbi Æqvator. 

 Onesicritus. en af Alexanders Flaadeanførere, giver den en 

 Længde af 125 VIiil, Phnius efter et singalesisk Gesandt- 

 skabs Meddelelse af 250 Miil, Ptolomæus gjør den tyve 

 Gange for stor. De arabiske Geographer besade ikke 

 de fornødne Midler til at rette de tidligere Tiders Over- 

 drivelser, og selv det t4de og 15de Aarhundredes Kort 

 gjentoge derfor disse, saa at der, da man ad Søveien 

 blev nærmere bekjendt med Øen, endogsaa opstod Tvivl, 

 om det virkelig var de Gamles Taprobane man havde 

 fundet, eller om denne ikke snarere laae østlig blandt 

 Sundaøerne eller vestlig under Afrikas Kyst, og baade 

 Sumatra og Madagascar have saaledes en Tidlang maattet 

 gjælde for Taprobane. Først i Begyndelsen af det 18de 

 Aarhundrede ophørte denne Strid, som skyldte de fra 

 Hinduerne udbredte falske Forestillinger sin Oprindelse, 



