105 



selv den indfødte Singaleser føler Klimaets Tryk og be- 

 væger sig trægt og uvilligt. Imidlertid mættes Luften 

 med Fugtighed. Himlen antager istedetfor sin dybe blaa 

 Farve en smudsig Blyfarve, og tunge Skyer hænge ligesom 

 naglede til Bjergregionens Toppe. Solen har nærmet sig 

 Krebsens Vendekreds og gjennemglødet det sydlige Asiens 

 Fastland. Den hele Luftmasse, som hviler paa dette, 

 ophedes, udvider sig og stiger tilveirs, og Sydh-a rykke 

 nye Luftmasser frem for at indtage dens Plads. Mørke 

 Skybanker taarne sig op i den vestlige Horizont, Havet 

 stiger og synker tungt, Brændingen drøner huult mod 

 Kysten, og i det forunderlige blændende Tusmørke, som 

 hviler over -lorden, sees de sølvhvide Havmaagers skrigende 

 Flokke nærme sig den urolige Brænding. Endelig knittrer 

 Lynet mellem Bjergene og sprænger de blytunge Skyer, 

 og med et Tordenbrag styrter Monsunen sig ned over 

 Landet, ikke med Regnskyl eller Byger, men som om 

 Himmelens Sluser aabnedes, og inden nogle faa Timer 

 flyde Floderne over deres Bredder og overskylle det om- 

 liggende Sletteland. De Fremtoninger, hvoraf Monsu- 

 nens Udbrud ledsages, ere frygtelige i deres Virkninger; 

 Tordenbrag, som ingen Europæer kjender Lige til, ryste 

 Fjeldvæggene og vælte rullende ud over den mørke Sø; 

 Lyn, som vare ligesaa bekjendte for de arabiske Sømænd 

 i Middelalderen, som Stormene ved det gode Haabs For- 

 bjerg senere for de portugisiske Søfarende, spille om- 

 kring Palmetoppene, opløse sig i Vandene eller bore 

 sig tyve Fod ned i Jorden for at finde bedre Ledere. 

 Atmosphæren er ikke Luft men Vand, næsten een sammen- 

 hængende Strøm, og henover den skraaneude Jord styrter 

 Vande.t afsted som et uafbrudt Vandtæppe og udskjærer 

 sig dybe Løb og gabende Kløfter i den nylig gjennem- 



