133 



hvori Ægene fra hver enkelt Rognkastning ere samlede 

 i særskilte Dynger, der tiisamme danne en stor Dunke. 



Hunnernes Evne til at lægge Æg flere Gange og 

 med mere eller mindre bestemte Mellemrum forklarer, at 

 disse Dyr ere istand til at formere sig i en saa vidunderlig 

 Grad, og man forbauses da ikke over, at de kunne vrimle 

 i en saadan Mængde paa visse Steder, at de blive et 

 Middel til atgjøde Jorden. Det er ikke sjeldent, at Summen 

 af alle de Æglægninger, som have fundet Sted i en enkelt 

 Rede, løber op til 1000 eller 2000 Æg, og man begriber 

 let, at disse Tal kunne stige endnu langt høiere, efter- 

 som disse Dyrs polygame Levemaade gjør det muligt for 

 hver Han at befrugte Afkommet af et saa at sige ube- 

 grændset Antal af Hunner. Pennant fortæller, at i 

 Lincolnshires Sumpe vise disse Smaafiske sig af og til i 

 forbausende Masser og stige i tætte Kolonner op ad 

 Welland-Floden; der kan være saa mange af dem, at 

 man breder dem ud over Markerne for at gjøde med dem. 

 Deres pludselige Optræden i saa utallig Mængde har 

 ledet til den Tro, at Oversvømmelser efterhaanden skulde 

 føre Hundesteilerne bort fra alle Sumpene og sammen- 

 hobe dem i underjordiske Huler, som de saa igjen skulde 

 forlade, naar deres Antal blev altfor uhyre; men den oven- 

 for givne Forklaring af dette Fænomen er saa simpel, at 

 man ikke kan andet end lade den gjælde for en endelig 

 Løsning af Spørgsmaalet. 



Kun Hannen bliver alene tilbage for at bevogte sin 

 kostbare Skat, thi ikke alene yde Hunnerne denne aldeles 

 ingen Omhu, men de blive endog frygtelige Fjender for 

 den og danne talrige Forbund, der søge at bemægtige sig 

 Reden for at overgive den til Udplyndring og tilfredsstille 



