147 



Linnés Datter, Elisabeth Christina, var den 

 første, som (i Aaret 1762) bemærl^ede, at der fra de rød- 

 gule Blomster af den i Haverne saa almindelige »Nastiir- 

 tiumti eller indiske Karse (Tropæoliun majiis) udgik smaa 

 Lynglimt. Hun gjorde strax flere Personer o[»mærksomme 

 derpaa, og de saae det alle tydeligt; men da hun meldte 

 sin Fader det, svarede han, »att han sjeif det hvarken 

 sett eller hørt, og ej engang kunde tro d«^t, om icke han 

 finge se det med egna ogon.« Efter at han selv den 

 følgende Aften var bleven Vidne til dette smukke Syn, 

 maatte han tilstaae, at Sagen ikke kunde nægtes, og op- 

 fordrede sin Datter til at indgive en Beretning derom til 

 Videnskabernes Akademi, i hvis Skrifter Afhandlingen ogsaa 

 nævnes under Titel: »Om indianska krasseos blickande.« 

 Fænomenet skal herefter vise sig i Juli ^laaned ved Solens 

 Nedgang og i Dæmringen, og bestaae i »en så hastig 

 Skymtning af glants, at det icke kan koncipieras hastigare.« 

 Naar man sidder stille og seer hen paa et Sted, hvor der 

 staaer flere Blomster, vil man bemærke, hvorledes snart 

 den ene, snart den anden ganske |4udseligt blusser op 

 og funkler; men tillige gjøres opmærksom paa, at stirrer 

 man stivt og længe paa en enkelt Hiomst, »biicker hon 

 icke gerna.« Hverken Linné eller hans Datter turde 

 fælde nogen sikker Dom om Grunden til Fænomenet, 

 »der tilhører experimeatalfysikcn ," og det overlades til 

 de Naturk^ndiges »skarpsyntare ogon« at afgjøre, hvorvidt 

 det maaskee kan tilskrives et usynligt Nordlys, som kunde 

 »skimra« i Luften og reflekteres mod Kronbladene, og 

 der anføres blot, at det ikke kommer af en hurtig »> rorelse « 

 hos disse, ei heller »genom att hvåfva ogoneu hit og dit 

 på blomstren.« I en Tilføining til afhandlingen forsøger 

 Lector Wilcke at give en Forklaring af Fænomenet, men 



10* 



