151 



hvidgul Farve; det viste sig meget uregelmæssigt, snart 

 mat, snart stærkt, og alle, som saae det, vare overbeviste 

 om, at hverken nogen Lysbrydning i Beskuerens Øie, ei 

 heller Indbildningskraften havde fremkaldt det. 



Lægges alt dette sammen, kan man umuligt tvivle paa, 

 at der virkelig exislerer et Fænomen af den omtalte Art. 

 Det synes altsaa at vise sig bedst strax efter Solens Ned- 

 gang til omtrent Kl. 10 — 11, og er enkelte Aftener stærkt, 

 næsten pragtfuldt, andre Aftener svagere, et Forhold, 

 der synes at staae i Forbindelse med Luftens Varmegrad. 



Overeensstemmende med Beskrivelsen af »den indi- 

 anske krassens blickande« 1762, har det ogsaa for senere 

 lagtt'agere vist sig som hurtige Lynglimt af næsten hvid 

 Farve; ligeledas ere alle enige i, at man lettest seer det 

 ved ikke at fixere nogen enkelt Blomst, og at Lynene 

 ikke vise sig med bestemte Mellemrum. Betænker man, 

 at alle de iagttagne Planter stemme paa en mærkelig 

 Maade overeens i Farve (Mønnierødt og Brandgult), og at 

 Fænomenet ikke er seet hos Planter af anden Farve, maa 

 dette rimeligviis staae i nær Forbindelse dermed, men at 

 forklare hvorfor og hvorledes staaer endnu tilbage. 



Endskjøndt det altsaa forholder sig saaledes, og den 

 største og interessanteste Deel af de i Planteriget kjendte 

 Lysfænomener staae som gaadefulde, har jeg dog troet 

 at kunne gjøre dette Tidsskrifts Læsere opmærksomme 

 paa dem, thi mangen En vil da maaskee snarere faae 

 dem at see og hjælpe med til at løfte Sløret. Forøvrigt 

 henviser jeg til Elis. Christ. Linnés Ord: »som Naturen 

 år den Allmågtige Skaparens banders verk, så får man 

 ingenting i den samma forakta.« 



