157 



sin egen lille Atmosphære med sig i Dybet. Naar den 

 altsaa kommer til Overfladen, optager den atmosphærisk 

 Luft i sine Aanderedskaber, dykker derpaa ned og uddriver 

 i samme Øieblik endeel af Luften, som da oppuster den 

 fine Fedthinde, af hvilken den holdes tilbage, saa at den 

 ikke kan undslippe. Men Edderkoppernes Lunger ere 

 forholdsviis meget smaa, og man har vanskeligt ved at 

 forklare sig, hvorledes de skulde kunne afgive en saa 

 stor Mængde Luft som den, der omhyller Legemet. Ana- 

 tomien giver os endeel Lys i delte Spørgsmaal, om den 

 end ikke ganske er istand til at forjage al Tvivl. Man 

 finder nemlig i den store Vand-Edderkop ikke blot et 

 Par Luftsække eller Lunger, men mærkehgt nok foruden 

 dem endnu et andet Aanderedskab, bestaaende af en 

 Mængde yderst tine gjennemsigtige Rør (Tracheer), som 

 alle udspringe fra et Par Stilke ligesom Haarene paa en 

 Pensel, gjennemtrænge hele Legemet og tilføre det Luft. 

 En aaadan Indretning forekommer regelmæssigt hos In- 

 sekterne, som til Gjengjæld mangle Lunger, og man skulde 

 troe, at det ene Apparat ligefrem udelukkede det andet. 

 Thi hvor der er Lunger eller særegne Huulheder i en bestemt 

 Deel af Legemet, i hvilke Luften træder ind, der maa 

 Blodet for at iltes føres fra hele Legemets Omkreds hen 

 til disse i bestemte Baner, Blodkar eller Aarer; men hvor 

 Luften selv gjennem mangfoldige Kanaler ledes om i alle 

 Legemets Dele, de nærmeste som de fjerneste, der blive 

 Blodkarrene aldeles overflødige. Derfor see vi ogsaa hos 

 Insekterne, at Blodet for største Delen strømmer frit om 

 i Rrophulen mellem Indvolde, Nerver og Muskler, og 

 overalt kommer i Berøring med Luften, fordi det overalt 

 omflyder de luftførende Kanaler. Det er Guvier, der 

 klarest har udviklet disse Forhold, og Tanken er saa na- 



