166 



Edderkopper vise en Forskjel i Anlægget af deres Væv, 

 ere ogsaa deres Øine grupperede paa en forskjellig Maade. 

 Deres Antal er ikke underkastet megen Afvigelse; detudgjør 

 med faa Undtagelser otte, de ere alle enkelte og anbragte 

 fortil paa Oversiden af Forkroppen, sædvanlig i to Rækker. 

 Da nu den Legemsdeel, paa hvilken de befinde sig, er 

 stiv og uden den Ledbevægelse, som Insekternes Hoved 

 har, maa de være stillede paa en saadan Maade, at de 

 ved at supplere hinanden kunne oversee en større 

 Synskreds. Saaledes finde vi hos Argyroneta, at de to 

 midterste Øine i den forreste Række see lige fremad i 

 horizontal Retning, de to yderste skraat udad; de lo 

 midterste i den bageste Række staae lige paa Issen og 

 see opad, og de to yderste i samme Række skraat bagud. 

 Dette synes at betinge Edderkoppens omvendte Stilling i 

 Cellen, da den saaledes kan bevogte Indgangen, der som 

 før anført altid vender nedad. 



Edderkopperne ere ikke blot Rovdyr, men de høre 

 ogsaa til det forholdsviis ringe Antal af Skabninger, som 

 Naturen har udstyret med en meget kraftig Gift. I den 

 Anledning ere de blevne meget bagtalte, ja en Gjenstand 

 for Skræk og Afsky, og Taranteldandsen er endog bleven 

 til et Ordsprog; og dog kan ingen nyere Reisende i 

 mindste Maade forklare, hvad der har givet Anledning til 

 denne Fabel, Giften dræber blot Insekter, og de Arter, hvis 

 Bid kan forvolde Betændelse og Feber hos Mennesket, ere 

 af betydelig Størrelse, som Mygale Blondii i Surinam, 

 der er over 3 Tommer lang, og tilhøre ogsaa varme Egne, i 

 hvilke allerede et Myggestik angriber Huden temmelig heftigt. 

 Der gives vist knap et halvt Dusin Edderkopper, som man 

 har Grund til at gaae af Veien for. Argyroneta aquatica 

 hører sikkert ikke til disse. Alt hvad man mærker af dens 



