167 



Bid er en noget stikkende Smerte som af en Humlebies 

 Stik, men den varer ikke længere end nogle Minuter, 

 har ingen videre Følger og opstaaer ved at Dyret bider med 

 sine Kindbakker. Disse Munddele, som træde kjendelig 

 frem hos enhver større Bille og ere saa kæmpemæssigt 

 udviklede hos Eghjortehannen, bestaae hos Edderkopperne 

 af to Stykker, idet Spidsen er en bevægehg Krog. Med 

 dem gribe de deres Bytte, trykke Krogen dybt ind i 

 dets bløde Dele og udgyde derved Giften i Saaret. 

 Dette minder ganske om Slangerne, og ligesom hos disse 

 bevares Giften i to Sække og flyder gjennem en fiin Kanal 

 ud ved Grunden af Krogen. — At Argyroneterne ere be- 

 stemte til at opholde sig i Vandet, seer man ogsaa af Valget 

 af deres Næring, idet de isærdeleshed efterstræbe de 

 smaa Vandlarver og Ferskvands -Isopoder. De indhente 

 dem svømmende, gribe dem med Kindbakkerne uden 

 Benenes Hjælp, slæbe dem ofte i nogle Timer om i 

 Munden, skjøndt Giften synes at virke næsten øieblikkeligt, 

 udsuge dem dernæst i Mag, rive dem endelig i Stykker 

 og pynte paa barbarisk Vils Væggene af deres Luft- 

 slot med Levningerne af deres Slagtoffere. Hvis det er 

 sandt, at Vand-Edderkopperne i fri Tilstand ogsaa efter- 

 stræbe Myg, have vi her Eventyret om Havfruerne, der 

 lokke den Fremmede paa hans Livs Bekostning ned i 

 Dybet og føre hans Lig ind i deres prægtige Slot. Om 

 Edderkopperne angives i Almindehghed, at de med Rovlysten 

 forene en høi Grad af Uselskabehghed, saa at de ikke 

 engang spare hverandre indbyrdes. Hos Argyroneterne 

 bemærkes intet saadant; man har holdt fire sammen i et 

 ikke meget stort Glas, og de bleve alle i Live, lige- 

 som man ogsaa i Naturen seer, at de opslaae deres 

 Bo i hinandens Nabolav og i Fælledsskab beboe en lille 



