177 



den, skjøndt de store Bøgeskove maatte kunne byde den 

 et passende Opholdssted. 



Ilaast mener at kunne slutte af sine Erfaringer, at 

 liakapoen vel er en iyssiiy Fugl, men at dens Leve- 

 maade dog ikke er saa udelukkende natlig*; som man 

 hidtil antog. Thi skjøndt man jo rigtignok i Reglen først 

 hører dens Stemme en Timestid efter Solnedgang, altsaa 

 til en Tid, da der hersker et dybt Mørke under Skovens 

 tætte Løvtag, og den sædvanligviis ogsaa først da begynder 

 at streife omkring, og skjønt den undertiden, lokket af Lyset 

 i Haast's Telt, kom hen til det og blev fanget af hans 

 Hund, saa har han dog ogsaa to Gange fundet den ædende 

 og meget opmærksom, medens det endnu var Dag. Den 

 første Gang var i en aaben Skov en Eftermiddag med 

 overtrukken Himmel; han og hans Folk vare netop paa 

 Tilbageveien fra Vestkysten, da de pludsehgt saae en 

 Uglepapegøie sidde paa et omfaldet Træ nærved Haast- 

 floden; saasnart de kom nær hen til den, forsvandt den 

 i et Nu, men blev snart fanget af Hunden. Den anden 

 Gang var det ligeledes endnu ved lys Dag, at han traf 

 den, og dette Møde gav ham Leilighed til den vigtigste 

 og meest overraskende Iagttagelse, han har gjort med 

 Hensyn til denne Fugl, den nemlig, at den slet ikke 

 flyver og overhovedet ikke synes at gjøre Brug af sine 

 Vinger. Det var denne Gang i en dyb Fjeldkløft, at 

 Haast og hans Ledsagere mødte Fuglen; den sad omtrent 

 to Fod høit oppe i et Fuchsiatræ og aad af Træets 

 Bær; saasnart Papegøien bemærkede dem, styrtede den 

 sig som truffen af et Skud ned fra Træet, uden blot saa- 

 meget som at aabne Vingerne for at svække Faldets 

 Kraft, og forsvandt iilsomt mellem de omhggende Klippe- 

 blokke. Forbauset over, at en Fugl, som tilsyneladende 



