186 



er opkradset af den for at finde en eller anden Yndlings- 

 rod; ligeledes lever den af Termiter og Myrer. En Ven 

 af Forfatteren hørte en Morgenstund i Nærheden af Jaffna 

 den brummende Lyd af en Bjørn paa en høi Green ; den 

 var ifærd med at putte Dele af en rød Myrerede i sin 

 Mund med den ene Labbe, medens den med den anden 

 stræbte at rense sine Øienbryn og Læber for de rasende 

 Myrer, der bed og pinte den. Den findes i de lave og 

 tørre Distrikter paa Nord- og Sydostkysten, men sjelden 

 i Bjergene eller i de fugtige Sletter paa Vestsiden. Paa 

 Ryggen mefiem Skuldrene har den en Haardusk, hvori 

 Ungerne pleie at holde sig fasl, indtil de kunne sørge for 

 sig selv. Under en streng Tørke i 1850 vare visse nord- 

 lige Distrikter saa belemrede med Bjørne , at den orien- 

 talske Skik, at Kvinderne gaae til Brøndene, hørte aldeles 

 op, eftersom det var ganske almindeligt at finde et af 

 disse Dyr i Vandet, ude af Stand til at klattre op ad den 

 bløde og glatte Væg, som dens Tørst havde lokket den 

 til at lade sig glide ned ad om Natten. — Skjøndt Bjør- 

 nen efter sin Bygning er et altædende Dyr, søger den 

 ceylonske Art dog sjeldent sin Føde iKjød, og dens eensomme 

 Leden efter Honning og Frugter gjør den frygtsom. Nær- 

 mer et Menneske eller et Dyr sig, bliver den urolig, og 

 det er snarere dens Skræk end Tilbøielighed til at gjøre 

 Fortræd, som bringer den til at gaae angrebsviis tilværks 

 for at forsvare sig, naar den ikke kan komme til at gjøre 

 et hurtigt Tilbagetog. Men under saadanne Omstændig- 

 heder er dens Angreb ogsaa saa rasende, at Singaleserne 

 frygte det mere end noget andet vildt Dyrs. De Indfødte, 

 som ikke have Ildvaaben, pleie derfor paa Steder, hvor 

 der er mange Bjørne, at føre med sig en let Øxe til 

 at slaae dem med i Hovedet. Bjørnen slaaer altid 



