tornis cheela), der med et klagende Skrig svæver forsigtig 

 omkring de eensomme Sumpe for at nære sig af Krybdyrene 

 ved deres Bredder. Den store Havørn (Pontaétus leu- 

 cogaster) jager paa den i Ebbetiden blottede Havbred i Sel- 

 skab med den til Siva indviede Fiskeørn (Haliastur in- 

 dus) og hætter sig op med en sig ynkeligt vridende Hav- 

 slange i sine Kløer. Naar to Hære staae i Begreb med 

 at kæmpe, troe de indfødte, at Seiren tilfalder den, over 

 hvilken denne Ørn svæver. Den kjække Høg (Astur tri- 

 virgatus) afrettes til Jagt og blindes ved at man trækker en 

 Silketraad gjennem dens Øielaage, istedetfor ved en Hætte; 

 Glenten (^lilvus govinda) holder sig til Kysten for at 

 gjøre sig tilgode med Affaldet fra Fiskernes Net. Den 

 af Singaleserne saa frygtede »Djævlefugb) , hvis Skrig, 

 naar det høres om Natten i Nærheden af en Landsby, be- 

 tragtes som Varsel om en Ulykke, antages af nogle for at 

 være en Ugle (Syrnium indranee), af andre for en Nat- 

 ravn (Podargus) ; dens sædvanlige Skrig er et prægtigt 

 klart Raab som af et Menneske, der kan høres langt 

 bort og gjør en smuk Virkning i Nattens Stilhed; til andre 

 Tider lyder det som en fangen Hønes, men den Lyd, 

 hvoraf den har faaet Navn, og som man ikke kan høre uden 

 at gyse, lader sig neppe beskrive; det kan kun sammen- 

 lignes med Skriget af en Dreng, der pines, men hvis 

 Skrig standses ved at han kvæles. 



De Svaler (Collocalia), som bygge spiselige Reder, 

 indskrænke sig paa Ceylon ikke til Kysten, men ere 

 fundne i Huler langt inde i Landet, hvilket gjør det 

 vanskelig at troe, at det kan være Hav-Alger, der afgive 

 Materialet til deres berømte Reder, — Paa eensomme 

 Steder, hvor der ikke høres nogen anden Lyd end Flo- 

 dens Mumlen, sidder [isfuglen, »hvis turkisblaa Fjerdragt 



