201 



neppe er mindre stærk i sin Glands end det dybe Him- 

 melblaa ovenover den% som et Sindbillede paa Taalmod 

 og Aarvaagenhed paa en od over Vandet hængende 

 Green og passer paa Fiskene med en saadan Vedholden- 

 hed, at den neppe er til at jage bort fra sin Post. I 

 Haverne svæve de fine Honningfugle, »Ceylons Koli- 

 brier« (Nectarinia), bele Dagen paa deres funklende Vinger 

 og stikke deres krumme Wæb ind i Blomsterne for at ud- 

 drage de i dem siddende Insekter. Den yndigste af Cey- 

 lons Fugle i Henseende til Form og Bevægelser er dog 

 maaskee den, som Europæerne kalde Paradiisfuglen, de 

 Indfødte »Bomuldstyven« (Tchitrea paradisi), fordi dens 

 Hale bestaaer af to lange hvide Fjer, der svæve efter den, 

 naar den flyver. Den ceylonske »Bul bul« (Pycnonotus 

 hæmorrhous) (forskjellig fra den indiske »Bulbul«) afrettes 

 til Kamp. Som ganske ung tages den af Reden for at 

 afrettes ; naar den stilles mod en Modstander , er 

 dens Uaardnakkethed og Mod saa stort, at den hellere 

 vil synke om af Udmattelse end give tabt. Naar Skræd- 

 derfuglen (Orthotomus longicauda) har gjort sin Ilede 

 istand ved at sye Blade sammen med en af den selv 

 tvundet Bomuldstraad . hopper den fra Green til Green 

 for at udtale sin Glæde i en klar og lystig Melodi, og 

 Væv er fugl en (Ploceus), der er endnu kunstfærdigere, væver 

 sit Bo i Form af en langhalset Flaske paa Enden af en 

 fremspringende Green for at narre sine Fjender, Træslan- 

 gerne og andre Krybdyr. De Indfødte paastaae, at Han- 

 nen bringer Ildfluer til sin Bede og fæster dem paa 

 Siden af den med en Klat Dynd, og Layard, Ceylons 

 Ornitholog, forsikkrede Forf. , at havde han end ikke 

 seet selve Ildfluerne der, havde han dog altid fundet 



