232 



gjælde for alle borende Muslinger — og dette vilde 

 ialfald synes rimeligt — , maa der strax indvendes imod 

 den chemiske Theori, at man kjender intet Stof, der 

 baade kan opløse Træ, Kalksteen, Leerskifer, Gneis, Mar- 

 tørv o. s. V. — thi i alle disse forskjellige Stoffer kan 

 man ofte finde den samme Pholade-Art indgravet — , og 

 navnlig for Pæleormenes Vedkommende, at man ikke kan 

 fatte, hvad det skulde være for et dyrisk Stof, som skulde 

 være istand til chemisk at opløse Vedcellerne, og endelig 

 at man ikke har været istand til at paavise Tilstedeværelsen 

 af noget saadant Stof. Det er heller ikke vanskeligt paa 

 Gangenes indre Flade at see, at de ere dannede ad me- 

 chanisk Vei; en Syre eller et andet opløsende Stof vilde 

 danne en glat eller uregelmæssig ujevn Flade. Pæleormenes 

 Huler vise derimod regelmæssige Striber eller concen- 

 triske Riller, adskille ved mellemliggende ophøiede 

 ringformige Linier, hvilke Linier ligge tættere nærmest 

 ved Aabningen og rykke længere fra hinanden, jo nær- 

 mere de komme Hulens yngre Deel og dens blinde Ende; 

 og denne eiendommelige Skulptur, der tydelig nok vidner 

 om, at Gangen er bleven til ad mechanisk Vei, afstøbes 

 ligeledes i den Kalkbeklædning, hvormed den er udforet. 

 Derimod har man været uenig om, paa hvad Maade denne 

 mechaniske Virksomhed gik for sig, om det var Foden, 

 Uygpuden (»capuchon cephalique«) eller Skallerne, som 

 arbeidede. Hancock, som har gjort de borende Havdyr 

 til Gjenstand for en særlig Undersøgelse, antog, at det 

 skeete ved Hjælp af Foden, som jo ogsaa er det Red- 

 skab, hvormed andre Muslinger bore sig ned i blødere 

 Stoffer; dens Overhud skulde da være udstyret med smaa 

 Kiselkorn eller Kiselkrystaller, og det skulde altsaa egenhg 

 være dem, som afraspede Træet under Fodens Bevægelser. 



