233 



Det maa imidlertid tilstaaes, at man hverken i Foden eller 

 i »Rygpuden« (hvilken Quatrefages ophøiede til Pæle- 

 ormenes Boreredskab) har kunnet finde Kisel- eller Kalk- 

 dele, der kunde virke som Fiil eller Rasp. 



Naar vi have talt med praktiske Folk, der saae paa 

 Pæleormen og dens Arbeide med et uhildet, skjøndt ikke 

 ved naturhistoriske Studier ledet lUik, saa have de i Reg- 

 len været enige om at opfatte dens Skaller som et 

 Bor, og ikke lagt Skjul paa den Mening, at det var med 

 dem at den borede. Det synes virkelig at forholde sig 

 saaledes, eller idetmindste omtrent saaledes; thi selv om 

 det er Skallerne, der afgive Redskabet, er det dog neppe en 

 egenlig Boring (ved Skallernes skarpe Kant), men snarere 

 en Raspning (ved Hjælp af deres rue , tandede Over- 

 flade), som gaaer for sig. Opfattes de to hvælvede, skarp- 

 kantede Skaller som dannende hver sit Vridbor, saa ud- 

 fordres der jo, for at de skulle kunne virke paa Træet, 

 at Ormens Legeme — der forestiller Borets Skaft — 

 dreier sig mere eller mindre fuldstændigt, mere eller 

 mindre hurtigt om sin Axe, skifteviis til den ene og til 

 den anden Side, medens det tillige med sin hele Muskel- 

 kraft trykker paa den mod Skallernes frie Rand vendende 

 Ende af Hulen; de saakaldte »Skuffer« (Palletter) vilde 

 under denne Manøvre kunne yde det fornødne Støtte- 

 punkt. Men hertil vilde der udfordres en Muskelstyrke, 

 som Pæleormens svage Kappe aldeles ikke besidder, og 

 den mechaniske Kraft, som skulde bevæge Boret, mangler 

 altsaa. — At iagttage Ormen , medens den udborer eller 

 paa anden Maade forstørrer sin Hule, synes umuligt, da 

 man ikke kan see gjennem Træet, og Ormen ganske vist 

 vil standse sit Arbeide, saasnart dens Hule aabnes; ialfald 

 kan man ikke gjøre Regning paa, at de Bevægelser, som 



