230 



men hvori Ormen alligevel daglig udhulede store Aabnin- 

 ger(!); den skulde have saa haardt et Hoved, at man ikke 

 var istand til at knuse det med en Hammer o. s. v. Hvor 

 overdrevne disse Beretninger end vare , saa var dog den 

 Skade, som, de gjorde, meget stor, og de Udgifter, som 

 de enkelte Stater maatte udrede, meget betydelige. — Nu 

 er Ormen udbredt ved alle Hollands Kyster, hvor ikke 

 Slikleret eller det udstrømmende Ferskvand hindrer den i 

 at sætte sig fast; idelige Reparationer, Forholdsregler for 

 at hindre dens Ødelæggelser, stadig Opmærksomhed paa 

 hvilke Fremskridt den gjør, høre derfor til de allernød- 

 vendigste Foranstaltninger. Man har lagt Mærke til, 

 at Aarene 1730, 1770, 1827, 1833, 1858 og 1859 især 

 have været gunstige for Pæleormens Udbredelse og Ødelæg- 

 gelser, og det var isjær de Fremskridt, den gjorde i de to 

 sidstnævnte varme Aar, dens Udbredning til Strækninger 

 af Zuider-Søen og Het-Y, som tidUgere havde været for- 

 skaanede for den, som gav Anledning til Nedsættelsen af 

 den Kommission, af hvis Undersøgelser vi her have givet et 

 Udtog. 1 de nysnævnte tørre Aar var som Følge af den 

 formindskede Regnmængde Vandet i de nævnte Havbugter, 

 og uden Tvivl ogsaa i andre Fjorde og Sunde, meget 

 saltere end ellers, og dette forklarer jo godt, hvorfor 

 Pæleormene i disse Aar kunde gribe saa stærkt om sig. 

 Varmen i og for sig, uden Formindskelse af Regnmæng- 

 den, synes derimod ikke at udøve nogen saadan Virkning. 

 Hverken 1770, 1827 eller 1833 vare Regnaar, og de to 

 sidstnævnte Aar vare tillige meget varme. — Man vil heraf 

 kunne udlede den Slutning, at om Efteraaret efter en usæd- 

 vanlig tør Vaar og Sommer, hvor Flodernes og Søernes 

 Vandstand har været lav og Sallmængden i Bugter og 

 Sunde derfor har været betydelig, maa man, navnlig ved 



