249 



har faaet i det rationelle Fjandbni^, er velbekjendt og kan 

 her forbigaaes ; der gives ikke noget virksommere eller 

 fordeelagtigere Gjødningsmiddel. Derimod kan det have 

 Interesse at see, hvorledes man i selve Peru har vidst at 

 benytte den. »Det er som om Forsynet med dette Gjød- 

 ningsstof havde villet erstatte Perus Kystegne deres Vand- 

 mangel og Ufrugtbarhed og allerede i den graa Oldtid 

 havde lært de Indfødte at benytte det.« Som alle Folke- 

 slag, der have opnaaet en vis Grad af Kultur, kjendte de 

 gamle Peruanere Gjødningens Vigtighed og anvendte dyriske 

 Exkrementer for at faae en større Afgrøde afMais, Kar- 

 tofler, Quinoa (en Chenopodium-Art med melede Frø, 

 nærmest at sammenligne med Boghveden) og andre Mark- 

 frugter. I Cuzcos Dale og overhovedet i det indre af Landet 

 gjødede de Jorden med Menneskeexkrementer, som bleve 

 omhyggelig samlede, tørrede og pulveriserede; i Lands- 

 byerne omkring Callao benyttede de desuden Lamaernes 

 og Alpakaernes Gjødning samt Fuglemøg. Garcilasso de 

 la Vega, »den peruanske Histories Fader«, beretter, med 

 hvilken Flid og Omhu de gamle Peruanere dyrkede Jorden, 

 hvilken Ære de viste Agerbruget, og at de deelte Afgrøden 

 i 3 ligestore Dele, af hvilke een tilfaldt Solen, en anden 

 Inkaen og den tredie Folket, og fortæller derefter: »Ved 

 Kysten fra Arequipa til Tarapaca bruges kun Gjødningen af 

 Havfugle, som forekomme i utrolig store Skarer ved hele 

 den peruanske Kyst og ruge paa nogle ubeboede Øer. 

 Ligesaa utrohg er den Mængde Møg, som de lade falde 

 der; i Afstand ligne disse Møghobe Spidserne af et Snee- 

 bjerg. Paa Inkaernes Tid var man saa omhyggelig for at 

 holde disse Fugle vedlige, at der var sat Dødsstraf for at 

 besøge Øerne i Rugetiden, for at Fuglene ikke skulde blive 

 bortskræmte fra deres Rugepladser, og samme Straf var 



